PĒTERIS  BIRKERTS

NERĀTNĀS LATVJU TAUTAS ANEKDOTES

1172 NERĀTNĀS ANEKDOTES no P. Birkerta "Latvju tautas anekdošu" 4. sējuma.

1930

Pirmā nodaļa ĢIMENE
I. Bērni.

1. BĒRNI INTERESĒJAS PAR SEKSUĀLO SFĒRU (DZIMUMORGĀNIEM).

a.    EŅĢELĪŠI UN PUIKAS.

4051.	1.
Meitiņa prasījusi mātei, kamdēļ tiem eņģelīšiem tāda lapiņa tur priekšā! Māte atteikusi, ka tā esot smukāki. «Nav vis, tā ir smukāk, kā puikām tur ir!» atbildējusi meitene.
Uzrakstījis O. T-ns, Alsviķu pag. Noklausīta no Petrogradas latviešiem.

4052.	2.
Reiz mazais Jānītisi prasījis mātei, kā sauc viņa dzimumorgānu. «Par zariņu», atbildējusi māte. Kādu sestdienu tēvs gājis uz pirti pērties un paņēmis arī savu Jānīti līdzi. Pārnācis mājās, mazais Jānītis teicis brīnodamies mātei: «Mem, tēvam zariņš sūnās!»
Uzrakstījis R. K. Teicējs M. Z., Taurkalnes pag.

b.  DIEVIŅŠ MEITENEI KAUT KO MAZĀK IEDEVIS.

4053.	3.
Kāda mazs zēns redzējis meitenes kailas. Viņam liels brīnums. Mājās viņš prasa mātei: «Kāpēc Hildai un Anniņai nav zvirbulītis kā man?»
Uzrakstījis Alfr. L-manis, Zaļeniekos. Teicēja M. B- felde, Jelgavā.

4054.	4.
Puika ar meiteni dīķī peldas. Te zēns ierauga, ka šim vēdergals ir pavisam citādāks kā
skuķim. Šim kaut kas karājas pavisam kā no lieka, bet meitenei tajā vietā ir šķirba. Zēns
aizskrien pie mātes un prasa: «Mammiņ. kur Annnelei pipuks palika, suns noēda, vai? -
«Ej nu ej, muļķīt, viņai jau nemaz nav bijis!» - Māte zēnu mīļi aprāj, - «viņai Dieviņš tāda
nemaz nav devis!» - «Aā, es jau domāju, ka citādi tas nevar būt!» puika iesaucas, «Dievs
mīļo tikai labus bērnus, bet Annele nav rātna, tādēļ arī Dieviņš viņai kaut ko mazāk
iedeva!»	Uzrakstījis Oļģerts.
Noklausīta Kalsnavā.
c.  KO PUIKA NOVĒROJIS PIE MĀSIŅAS.

4055.	5.
Puika pārbrauc no ciemošanās pie krustmātes un atrod mājās jaunus dzīvotājus: stārķis iestiepis mazu māsiņu: «Kad nu māsiņa, tad māsiņa, ko tur padarīsi!», - zēns liela cilvēka balsī nosaka, pieiet pie šūpuļa un mazo pamatīgi apskata, tad plecus saraudams nosaka: «Nu, vai ziniet, kas par traku, tas par traku, mazam bērnam divi caurumi!»
Uzrakstījis Olģerts. Noklausīta Gulbenē.

4056.	6.
Kāds zēns ieraudzījis savai vecākai māšelei tādu lietu, kādas pie paša vēdera gala nebijis un. kā jau bērns, tūlīt steidzies stāstīt mātei: «Mammiņ, mammiņ, Annelei kāju starpā itik liela šķirba!» pats ar rokām rādīdams «šķirbas» lielumu. «Pļiuks!» - māte iecirtusi šim pa lūpām. Puika sācis raudāt un spītīgi teicis: «Nu, otleid gan neteikšu lai vai līdz kaklam pārplīst!»
Uzrakstījis A. Rg.. Sinoles pag. Valkas apr.

4057.	7.
Reiz brālis ar māsu aizgājuši uz kalniņu laisties. Brālis un māsa pirmo reizi abi nolaidušies lejā. Otro reizi meitene viena pati ar ragaviņām uzkāpusi kalnā, tad uzsēdusies uz ragaviņām, izplezdama kājas kā ragus uz abām pusēm.
Puika palicis lejā un skatījies, kā nu viņa brauc. Kad meitene piebraukusi ar ragaviņām klāt, puika nu ieraudzījis, ka meitenei esot pārplīsusi pakaļa, jo viņai nebijis bikšu. Puika domā, ka tas noticis meitenei laižoties. Viņš tūlīt aizskrējis uz istabu pie mātes un pastāstījis to. Māte ņēmusi siksnu rokā un sākusi ar to valcīt puikam pa muguru. Labi krietni sadevusi, viņa prasa puikam: «Vai vēl pārplīsusi?» Puika lūdzies: «Neteikšu, neteikšu, lai pārplīst vai līdz kaklam! » Māte arī vairs nepērusi.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā, Teicēja Emīlija E-ne, 55 g. v., Patkules pag., Madonas apr.
LFK 72, 9477.
Citi varianti:  no Nītaures, LFK 280,  1994, 280,  1950: no Rīgas, Rūjienas. PBK, Cēsu apkārtnes,
LFK 72, 9120.

d.  RUNCIS UN MEITENES BĒDAS.

4058.	8.
Kādai meitenei sācis augt kūsis. Šī prasījusi mātei, kas tas tādis esot un kamdēļ tās spalvas taisni tur augot un ne citur? Māte iestāstījusi, ka tas esot runcis. Reiz māte ar meiteni abas pirti mazgājušās. Te meitene paliekusies, skatījusies uz priekšu un prasījusi: «Māmiņ, par ko tavam runcim tik liela mute?» - «Nu, tādēļ, meitiņ, ka mans runcis ir daudz peļu ēdis! » māte, no pēkšņā jautājuma apjukusi, atbildējusi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausītu Rīgā.

4059.	9. - 10.
1.	Agrākus laikus pa mājām gājuši apkārt čigāni. Reiz kādā mājā iegājis čigāns, kur pašulaik maza meitene vilkusi no krāsns laukā maizi. Čigāns prasījis, lai dodot arī viņam. Meitene atbildējusi, ka viņai neesot ko dot, jo māte neesot vēlējusi. Čigāns teicis, nu, kad šī nedodot, nedodot, gan redzēšot, ka šai kaķis pieaugšot vēdera galā. Meitene nedevusi, un. čigāns šventīdamies aizgājis projām.
2.	Meitene augusi lielāka, un viņai sācis arī augt vēdera galu kaķis. Kādu dienu meitene apskatījusi savu kaķi un sākusi gauži raudāt. Māte nu piegājusi un prasa: «Kas tev, meitiņ, noticis, kad tu tik gauži raudi?» - «Jā, mem, mani čigāns ir nolādējis, kad es viņam nedevu maizi, un nu man aug kaķis vēdera galā». - Māte saka: «Neraudi, meitiņ, man jau arī ir tāds pats kaķis vēdera galā». Meitene nav mierīga, lai šī parādot. Māte neko nevarējusi darīt - bijis jārāda. Viņa parādījusi. Meitene saka: «Vai, kāds tev liels, sirms kaķis ar tādām biezām lūpām!» - «Nekas, meitiņ. kad tavs kaķis būs tikpat daudz peļu ķēris, tad arī viņam būs tādas pašas biezas lūpas». - Meitene nu palikusi tūlīt mierā un vairs noraudājusi.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Jānis U-leja, 53 g. v., Patkules pag., Madonas apr.
LFK 72, 9575. Var. no Rīgas. PBK.
e.    GRIB REDZĒT VĀRTUS, KO ĀDAMS VAĻĀ LAUZIS.

11.
Puika pielīdis pie pirts lodziņa un lūrējis, kā meitas peŗas. Te gadījies iet gaŗām mātei. Tā zēnu ieraudzījusi un pārsteigta prasījusi: «Pēterīt, kā tad tu tur meklē?» - «Es, mammiņ, gribu redzēt tos vārtus, kuŗus esot Ādams vaļā lauzis un par to no paradīzes izdzīts!» puika mātei paskaidrojis, jo taisni par tādu vārtu laušanu viņš bij dzirdējis tēvu ar kalponi runājot.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Līvānos.

f.  BĒRNU PUDELĪTES UN MAIZES KULES.

12.
Kādam zēnam ir maza māsiņa. Tas redz reiz, ka māte dod mazajai pienu no pudelītes ar pupiņu galā. Zēns prasa, lai dodot arī viņam tādas pudelītes. «Tās, dēls, ir dārgas! » atteic māte. Citreiz māte dod mazajai krūti. Zēns pieiet un jautā: «Memmiņ, vai arī šīs pudelītes ir dārgas?»
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

13.
Vakarā māte, gulēt iedama, paņēmusi sev blakus arī savu astoņus gadus veco meitiņu. Guļot meitene nejauši piegrūdusi roku mātei pie pupiem un prasījusi: «Mammiņ, kas šitie tādi ir?» - «Lai nu stāv vien, bērniņ, liec mieru», māte meiteni aprājusi. «Tās jau mazu bērnu maizes kules. Kad tu biji maziņa, tad tu ar' ēdi.» - «Mammulīt, bet vai tad tētuks tagad ar' vēl ir mazs bērns?» - «Nu saprotams, ka nav, kādēļ tad tu tā domā?» - «Tādēļ, ka viņš vienu vakaru bij ar' tanī «maizes kulē» iekodies, un tu viņu nemaz nost nedzini.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Odzienā.
g.   TĒVAM LĪDZ PIRTĪ. 14.
Puika aiziet tēvam līdzi uz pirti. Pirtī zēns pieliecies skatās un skatās, kas tam tēvam īsti tur starp kājām ir: liels, gaŗš, resns, ar spalvām apaudzis. «Tā, dēliņ, birste!» tēvs, negribēdams taisnību teikt, nosaka. Bet puika uz augšu palēkdamies saka: «Nu es zinu, nu es zinu! Par to tu toreiz mammai to melno caurumu slaucīji.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Koknesē.

15.
Puika aiziet tēvam līdz uz pirti. Pirtī tēvs pavisam aizmirst zēna klātbūtni un sāk domāt par meitiešiem. Tā domājot, šim saceļas pimpis un sāk pa gaisu mētāties. Zēns skatās, skatās... Beidzot viņš piegrūž tēvam rociņu pie sāniem un saka: «Tēt, ej tālāk no krāsniņas, tik tuvu stāvēdams, tu viņu sabrauksi, un kas tad samūrēs?... »
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaungulbenē.
2. BĒRNI PĒTA BĒRNU RAŠANĀS PROBLĒMU. a.  KUR GADĪJIES PATS, BRĀLĪTIS UN MĀSIŅA.
Tēvs (uz mazo dēlēnu): «Vai gribi redzēt brālīti, ko māte atrada zem kāpostlapām?» Mazais: - «Nē, gribu redzēt pašu kapostlapu.» -
Uzrakstījusi S. R.. Rīgā. Teic. F. A.. Rīgā.

17.
Zēnam atnācis mazs brālītis. Zēns vaicājis tēvam, kur mamma mazo ņēmusi? Tēvs stāstījis, ka māmiņa to esot nopirkusi. Zēns ilgi mazo appētījis, tad teicis tēvam: «Te nu gan mamma ir pirkdama stipri piekrāpusies: tas jau vecs brāķis, ne zobu, ne matu!»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. E. Sk-ņš, no Skultes pag.

18.
Reiz mazais dēlēns prasījis tēvam: «Tēt, kur tu mani ņēmi?» - «Nopirku tirgū!» - «Par cik tu mani nopirki?» - «Par pustreša rubļa.» -
Nu dēlēns palicis mierā, kad dabūjis zināt, kur viņš cēlies un cik viņš maksā. Bet pēc kāda laika viņam piedzimusi māsiņa. Nu zēns atkal nevarējis saprast, kur tēvs māsiņu ņēmis. Viņš prasījis atkal tēvam: «Tēt, kur tu māsiņu ņēmi?» Tēvs atbildējis: - «Nopirku tirgū!» - «Cik nodevi?» - «Trīs rubļi!» - «Tēt, tad tu esi briesmīgi iepircies, viņai kājstarpe ir ieplīsusi!»
Uzrakstījis J. L-skis, Nītaures pag. Teicējs J. P. LFK 280, 194S. Var. no Piebalgas. PBK.

b.    STĀRĶIS AIZDZENAMS.

19.
Reiz puika noskatījies, kā tēvs ar māti pisas. Šis, brītiņu paskatījies, pagriežas pret logu un skriešus izmetas laukā. Pēc brīža, kad zēns nokusis un nosvīdis ienācis istabā, tēvs prasījis, kur šis pirmīt tā skrējis. «Es skrēju un aizdzinu stārkus no šķūņa jumta, jo man jau nav nekāda luste tos mazos šūpot, bet līdz ko tas pagāns pamanīs tevi mammai virsū, tad jau iestieps kādu bērnu kā likts, tāpat kā šomājas Madei, un cik tad ar viņu Juris pajokoja! Tad jau labāk lai tāda sātana šitādā reizē mājās nav!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Koknesē.

c.    NOSKATĀS KĀ BĒRNS DZIMST.

20.
Maza meitene slepeni noskatījusies, kā dzimst bērns un, piegājusi pie mātes, tai teikusi: «Mammu, nu es zinu, kā sauc to, kas papum starp kājām karājas!» - «Kā tā - ko tu zini?» māte nesapratusi. - «Nuja, tas ir stārķa knābis, jo vienreiz papus Grietai ar to knābi meklēja taisni pa to pašu vietu, no kuŗas Siliņu māte šorīt manu brālīti izņēma!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Beļavā.

21.
Zēns ieskrien istabā taisni tajā brīdī, kad mātei dzimst bērns. Vecā tante saķeŗ zēnu pie pleciem un, to pa durvīm laukā bīdīdama, saka: «Ej, Pēterīt, pagalmā, gan jau ienāksi vēlāk, kad stārķis būs atnesis mazu brālīti.» - Bet Pēterītis jau visu paguvis apskatīt, iesaucas: «Nu, lai brālīti no tā cauruma izvilktu, nemaz stārķa nevajaga, gan viņš iznāks pats!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Stendē. 5. BĒRNI NOVĒRO DZĪVNIEKU SEKSUĀLOS ORGĀNUS UN SEKSUĀLO AKTU.
a.    SUŅI.
22.
Puika ierauga, ka lauka malā suņi dara kaut ko neparastu. Šis ieiet istabā un mātei stāsta: «Memmīt, memmīt, kaut tu redzētu, ko Ektors Nerovam dara: grūž sarkanu burkānu zem astes! Izlaidīsim Mirti (kuci) arī ārā, lai tā arī dabū!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

23. Pātari un kuce.
Agrāk katrās lauku mājās svētdienas rītos skaitīja pātarus. Kādā svētdienas rītā, pašā svinīgākā brīdī, mazais Janelis redz, ka pagalmā ieklīdusi kaimiņu, Gariņu māju, kuce, ar kuŗu mājas suns Poģels jādelē pa pagalmu. Šo skatu redzot, Janelis nevar noturēties: «Ai, mamel, mamel, mūtu Pogels pit Gāliņu kuti.»
Uzrakstījis T. Ābeltinš, Ļaudonā, 1920. g.

b.  BULLIS UN GOVS.

24.
Puika redz, ka vērsis uzlec govij virsū. Tas prasa gaŗām ejošam puisim, ko vērsis tur darot? «Pisas!» puisis smiedamies nosaka un aiziet. Pēc laiciņa zēns redz, ka pagalmā gailis vistu min. Puika ieskrien istabā un mātei stāsta: «Mamm, e, mamm, gailis raibo cālēni pis, laikam būs tai arī teļš!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Majoros.

25.
Saimniece likusi mazam, 4 gadi vecam, zēnam izdzīt no dārza bulli. Zēns ieraudzījis bullim starp pakaļkājām lielu kuli, skrējis saimniecei stāstīt: «Tante, man bail, aitai liela kule!»
Uzrakstījis Jānis S-ms, no Smiltenes. Teicējs J. B-mans, no Cēsīm.

26.
Govs vesta uz kaimiņiem pie vērša. Mazais Jānītis paņemts līdzi govi padzīt. Nonākot pie gala mērķa, puika stāvējis visu laiku ticīgi klāt. Redzot vērša darbību, tas jautājis mātei: «Bet kāpēc tad viņi neguļas zemē?»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā.
c.  ZIRGI. 27.
Kāds lauku māju puisēns ieskrien, no sētas istabā, piekusis pieskrien pie tēva un saka: «Papa, papa, tad tik mūsu Ancīts pumpēja kā pumpēja viņas sētas zirdziņu. (Ancīts -puisēna ērzelis, un viņas sētas zirdziņš - kaimiņu ķēve.)
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ka, Jēkabpils-Krustpils apr.

28.
Maza meitene piegājusi pie ķēves un tai zem astes ieraudzījusi divus caurumus. Viņa ieskrējusi pie mātes istabā, saukdama: «Mam, mam! mūsu zirgam divi caurumi: viens tāds kā «kartupelis», otrs tāds kā «tupele».
Uzrakstījis J. S. Teicējs P. L-ris, Blomu pag.
4. BĒRNI, KĀ SEKSUĀLĀ AKTA LIECINIEKI. a. BĒRNI VĒRO UN PĒTA MĀTI. 29.
Reiz pirtī meitene noskatījusies, ka mātei viss apakšgals ar spalvām noaudzis. «Par ko tev, mammiņ, tā vilna tur aug un tikai tur, starp kājām?» - «Tādēļ, meitiņ, ka staigājot tur vairāk drēbes beržas!» māte smiedamās paskaidrojusi. «Vai, Dieviņ, māmulīt, un par ko tad tu vēl laid papuku tur ar to collštoku bružāt? Vakar vakarā, kamēr jūs ar tētuku berzāties, es, no Jancīša slēpjoties, biju zem gultas un visu redzēju», meitene stāstījusi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rūjienā.

30.
Kādam jaunam māksliniekam ar kundzi bijis mazs zēns. Kad zēns tēva darbnīcā zelējis krāsu pindzelītes, māte to norājusi, sacīdama: «Nezīd, dēliņ, pindzelītes, tās uzpūš vēderiņu!» Reiz zēns ievērojis, ka mātei liels vēders un teicis: «Ā, māmiņ, nu es zinu, ka tu pati tēva kabinetā esi zelējusi pindzelītes.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja S. H., no Jaunlatgales.
b.  VĒL JĀPAGAIDA. 31.
Reiz māte gājusi ar savu gadus deviņus veco meitiņu pastaigāties. Ejot pa krūmiem, viņas gluži nejauŠi uzskrējušas virsū, kur divi pisušies. Māte gan griezusies steidzīgi prom, bet meitene tomēr jau visu to pamanījusi un teikusi mātei: «Mammiņ, mammulīt, es skriešu pasaukšu Pēterīti, es arī to joku gribu pamēģināt.» - «Ej nu, kas tad tā runās! maziem bērniem tā nepieklājas darīt,» - māte meiteni aprājusi. «Nu, tad nekā», noteikusi meitene, tad būs jāpagaida, kamēr izaugšu liela.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Krustpilī. c.  TĒVS AR MĀTI. 32. Kundze.
Kādai kundzei reiz nejauši pasprucis pie kakla medaljons vaļā un krizdams uz zemi, aizkritis aiz biksēm. Tā kā pati tik viegli nevarējusi pietikt un medaljonu izņemt, tad kundze pasaukusi savu meitiņu, lai tā pa bikšu kāju iebāž rociņu un to izvelk. Labi, meitēns iebāzis roku biksēs, taustījis un meklējis, uz reizi uzdūries uz kaut kā asa un spalvaina. Meitene nesapratusi, kas tas varētu būt, tāpēc prasījusi mātei. Māte iestāstījusi, ka tā esot slota. Meitēns pataustījis vēl brīdi un tad atkal ieprasījies: «Mammiņ, ja tā ir slota, kur tad kāts?» - «Ej nu, muļķīte,» teikusi māte, «nu, kāts ir papum biksēs. Kad nāks pie vakara, gan jau paps arī kātu iespraudīs!» - «Vai zini, mammiņ», lūgusi meitene, «ja es esmu iemigusi, kad paps ienāk, tad tu mani pamodini. Es gribu redzēt, kā viņš to kātu spraudīs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

33.
Reiz maza meitene noskatījusies, ka tēvs ar māti pisas. Vēlāk, kad šie beiguši, skuķis piegājis pie mātes un prasījis: «Mammiņ, kas tev par labumu, kad tev papus tā bada?» -«Ko-o? Ko tu muldi!» māte dusmīgi iesaukusies un uzdevusi meitēnam krietni pa dibengalu. Bērns sācis raudāt un šņukstējis: «Nu, nu, neteikšu jau vairs nekā, lai paps kaut pats salien iekšā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ķemeros.

34.
Vecākiem bijis dēls, nu tā ap gadu desmit. Puika jau sen noskatījies, kā vecie pa reizei pisas. Reiz, kad vecie atkal uz istabas augšas taisa to «joku», atnāk kaimiņš. - «Nu, kur tad tēvs ar māti?» viņš prasa puikam. Zēns gudri nosmīn un nosaka: «Zinu gan, bet neteikšu, uz istabas augšas pisas.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaungulbenē.

35.
Puika, noskatījies, ka tēvs ar māti pisas, vēlāk mātei prasa, ko tētis šai darījis? Māte, negribēdama, zēnam visu to lietu tā pamatīgi izskaidrot, stāsta šo un to. Beigās saka, ka no visas tās būšanas, ja Dieviņš palīdzēšot, iznākšot mazs brālītis. «Ej nu, mammiņ, nemelo!» puika iesaucas: «Tas Dieviņš var darīt ko grib, un arī nekas neiznāks! Kur tad tētuks tik mazu bāž iekšā un tik lielu gaida ārā nākam!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Sēlpilī.

36.
Kādam saimniekam bija divi dēli - Pičs un Mika. Mika bija vecākais. Saimnieka istabā bijušas divas gultas. Vienā gulējis saimnieks ar saimnieci, otrā - abi puikas. Gultas vienu no otras atdalījis šķērsu nolikts skapis. Uz skapja saimniece nolikusi ābolus. Zēni to zinājuši, bet nedrīkstējuši aiztikt. Te vienu rītu, tavu brīnumu! - Mika atrod gultā trīs ābolus. Otrā rītā atkārtojas tas pats. Trešo nakti Miks apņemas vaktēt, kā tie āboļi ierodas. Tā ap pusnakti viņš dzird, ka tēvs klusu saka mātei: «Vecen, man gribas, dod.» Māte ko noņurd. Iegrabas gulta, tēvs kājām atsperas skapī un «strādā». Miks dzird, ka tēvs ar mamu pisas, gulta brīkšķ, bet skapis līgojas, līgojas, līdz uzreiz - bāc! ābols no skapja augšas noveļas Mikam pie pašas auss. Nu Miks zin, kas par lietu. Nākošu nakti viņi abi ar Piču gaida āboļu laiku. Pičs aizmiegas. Te iegrabas gulta un skapis salīgojas. Miks līksms grūž Pičam sānos: «Pičs, tēvs ar māti pisas, āboli būs!»
Uzrakstījis P- dis. 2 var. no Rīgas. PBK.
Tēvam bijuši divi dēli: Pēterītis vecākais, un Dāvītis vēl gluži maziņš. Viņi gulējuši kopā ar tēvu un māti lielajā gultā. Gulta bijusi istabas vidū un tāpēc mazie ātri varējuši izkrist āra. Viņi gulējuši ārmalī katrs savu nakti. Pēterītis novērojis, ka dažreiz tēvs ar māti diezi ko dara, un tad tam, kas malā, jākrīt no gultas ārā. Reiz Dāvīšam iznācis gulēt ārmalī. Tādā «sturmē» Pēterītis tūliņ viņam devis ziņu, sacīdams: «Dāvīt, saturies, nupat atkal iet vaļā!»
Uzrakstījis J. S. Teicējs E. P., Blomes pag. Varianti: no Valmieras, LFK 207, 768, Rīgas, LFK 23, 2444. 23, 2431. Nītaures, LFK 280, 1970, Cesvaines, LFK 72, 2070, Jaunlatgales (noliek nabadzīgā krievu ģimenē, zēni guļ gultas kājgalī), PBK.
Rēzeknes. PBK.

38.
Reiz tēvs ar māti runājas. Tēvs prasa mātei: «Nu, kā tev ir, kad tev tā... nu, tu zini...gribas kādreiz?.. Māte atbild: «Nu tad... tad man tā kā miegs vien nāk, žāvāties vien gribas! ...» Sarunu dzird viņu mazais dēlēns. Kādreiz puika redz, ka māte žāvājas. Ātri tas skrien uz lauku pie tēva, saukdams: «Tēt, tēt, nāc drīz, mammai gribas!»
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

39.
Zēns, pamodies no rīta, ilgi guļ vaļējām acīm uin kaut ko pie sevis prāto. Beidzot, pamodinājis otru puiku, tam stāsta: «Ai, ai, ja tu, Pēterīt, būtu redzējis to, ko es pagājušā naktī redzēju!» - «Nu, un, ko tad tu redzēji?» otrs uzprasa.
«Es redzēju, ka papus piedzēris atnāca mājās, apsēdās un sāka noaut kājas. Vienu zābaku novilka, bet kā pie otra pieķērās, tā sāka žegoties un tā savādi uz mammu skatīties. Tad viņš piecēlās, izvilka no biksēm tādu garu, resnu, sarkanzilu, sacēla mammai kreklu līdz zobiem un tad tik ņēma ar to sarkano badīt. Mamma pa apakšu tā uz augšu vien, uz augšu vien - un tā vien teica: «Oi, oi! - Ak tu, lācīt, nu jau vai nepietiks?»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

d.  TĒVS AR KALPONI.

40.
Mazs puika, savā nodabā skraidīdams, uzrāpies uz šķūņa augšas un nosēdies rotaļāties. Te viņš izdzirdis kaktā klusus čukstus.Puisēns nobijies un gribējis jau mukt, bet, ieraudzījis savu tēvu, piegājis tuvāk un redzējis, ka tētuks sacēlis kalponei Madei brunčus un nu kaut ko bāž un bāž, zēns, tikpat klusu, kā nācis, tā aizgājis un uzmeklējis māti, teicis: «Mammiņ, tēte uz šķūņa Madei bāž sūnas vai sienu vēdergalā, bet Made tētuku tik bučo un bučo!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

41.
Mazs puika noskatījies, ka tēvs pis kādu strādnieci - linu plūcēju - un, aizskrējis pie mātes, prasījis: «Mammiņ, - mammucīt, kas tur ir par labumu, kad tētis bāž mieznamo Katei kāju starpā?» Māte, kuŗai vīra nedarbi vairs nebijuši sveši, smagi noteikusi: «Varbūt, dēliņ, tur kas tiek Katei ar tēvu, bet mums abiem nu gan tur nav nekāda labuma!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
Puika uzskrien tēvam virsū, kad tas ar kalponi pisas. Tēvs zēnam piekodina, lai nesaka mātei, ko redzējis, un iedod tam desmit kapeikas. Puika aiziet uz istabu un tūliņ pa skrējiena galam, saticis māti, saka: «Mamm, e, mamm. es zinu gan, ko tēta dara, bet viņš lika man tev neteikt, viņš man iedeva desmit kapeikas, man taču, mammiņ, nav jāsaka?» -«Nu, saprotams, muļķīt, ka ne», - māte noglāsta zēnam galvu. - «nu, ko tad viņš darīja?» -«Viņš ar Annu šķūnī pisās!» puika nosaka, aizmirsdams savu solījumu.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. Var. no Krāslavas,
PBK.

43.
Puika noskatās, ka tēvs ar kalponi šķūnī guļ. Zēns, no šitādas gulēšanas vēl ne nieka nezinādams, nesaprot, ko šie tur dara. Kad vēlāk šie savu darīšanu beiguši, iznāk laukā, zēns pieiet pie tēva un prasa: «Tētuk, kas tur par labumu ir, kad šitā ar to apaļo bružā kāju starpā?» Tēvs nesaka ne vārda, noblisina tikai acis un iekrauj puikam reiz pa kaklu. Zēns sāk raudāt un, skriedams pie mātes glābiņu meklēt, kliedz: «Ujā, ūja, mūžs, nenosit nu bērnu! Es jau neteikšu vairāk ne vārda, ja gribi, berz tik ilgi, kamēr āda noskrien!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Kalsnavā.

e.    KAD VĪRA NAV MĀJĀ.

44.
Kāda sieva, kamēr vīra nebijis mājās, reižu reizēm pašāvusi arī citiem dēlišķiem. Bet it sevišķi kāds kurpnieks pisis to vai rīts vai vakars: kustinājis tik da kustinājis! To noskatījies dēlēns, un līdz ko tēvs pārnācis, tai tūliņ skrējis šim pretim un stāstījis: «Tēte, mammai nāca onkuļi, kad tevis nebij!» - «Kas tie, dēliņ, bija?» - «Nu, kurpnieks Peiliņš.» - «Ko viņš te darīja?» - «Smērēja mammai vilnā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rēzeknē.

45.
Dzīvojusi māte ar divi puikiem. Zēni novērojuši, ka katru reizi, kad tēvs nebijis mājās, pie mātes nācis kaimiņu «onkulis». Reiz mazākais puika redzējis, ka dārzā aiz ogu krūma onkulis sacēlis mammai brunčus uz augšu, tās kājas uzlicis sev uz pleciem un kaut ko dara. Te pieskrējis lielākais zēns, tas bijis drusciņ gudrāks, sācis ātri lasīt akmeņus un sakaltušas zemes pikas, ar ko onkuli pamielot un dusmīgi mazajam čukstējis: «Ak tu, acis kā pauti, bet neredz, kā mammai iet!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. g.    VECA MEITA AR VĒL VECĀKU SAIMNIEKU.
46.
Pusaudžu puikas noskatās, ka piekalnē zem ozola pisas veca meita ar vēl vecāku saimnieka onkuli. Zeņķi skatās, skatās un, sabāzuši galvas kopā. kaut ko čukst un ņirgājas. Te viens no puikiem iesaucas: «Gatavs! Dziedāsim nu!» Un drīzi vien abiem «darbiniekiem» par izbailēm puikas dzied: «Nes vēsmiņ, nes, vēsmiņ, nes, vēsmiņ, lejiņā! Un viņu sirmās spalviņas nes, vēsmiņa, lejiņā!"
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.
5. SEKSUĀLAIS ELEMENTS BĒRNU ROTAĻĀS. a.    BĒRNU SKULPTŪRA UN TECHNIKA. 47.
«Ko jūs, bērni, darāt?» - sauc māte bērniem pa gabalu. - «Mātiņai pimpi mūlējam!» -darba apziņā paskaidro mazais brālītis.
Uzrakstījis A-dēls, Rīgā. LFK 394, 42.

48.
Kafijas tantiņas sagājušas uz savu kārtīgo sēdi. Tās salaiž suņus un bērnus citās istabās, lai pašas varētu netraucēti pļāpāt. Bērni blakus istabā labu laiku spēlējas mierīgi. Te uz vienu reizi mazais Pēterītis sāk raudāt. Māte iet skatīties, kas šim kaiš. Tā redz, Pēterītis uzcelts uz galda stāv, turēdams diciņu rokā, un - raud. «Kas tev ir, Pēterīt?» māte prasa. -«Mēs spēlējam viesības. Vņi mani par samovaru uzstādīja. Tagad viņi vēl prasa tēju, bet man nav. Viņi rauj krāniņu nost!» Pēterītis stāsta un sāk vēl stiprāki raudāt.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Savienas pag.

b.    SPĒLĒ BULLI UN GOVI.

49.
Puika ar skuķi noskatījušies, ka govs ar vērsi darās, un gribējuši arī paši tāpat izmēģināt: meitene nometusies četrrāpus, un puika stūrējis iekšā, bet negājis jau nekādā lāgā. «E, ka tu ar' nekā neproti!» skuķis sadusmojies. «Dod man savu mieznamo un laid, lai es vērsi spēlēju, tad tik tu redzēsi, kā ies! Palec uz augšu un spied iekšā - pēc tam caur nāsīm nodīc, kā to visi vērši dara!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. 6. NEJAUŠAS UN NEAPZINĪGAS BĒRNU DIVDOMĪBAS.
a.  PUIKAS.

51.
Reiz divi zēni sarunājušies. Pirmais: «Zini ko, mans tēvs ir gleznotājs!» Otrais: «Ej nu ej, kas tad tev tā teica?»
Pirmais: «Es pats šorīt noklausījos aiz guļamistabas durvīm un skaidri dzirdēju, ka māte teica uz tēvu: «Nu; met nu mieru, ko tu tur tik daudz pindzelējies!....»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

52.
Māte izvadījusi mazo Pēterīti ārā, jo mazam vienam pašam bailes. Pēterītis ārā nosalis un ielīdis pie mātes gultā. Sarāvies «čunkurā», ielicis rokas staklī pie «gailīša» un berzēdamies drusku ar roku piegrūdis mātei pie pakaļas. Māte domājusi, ka mazais grūsta mugurā ar «gailīti» un tādēļ teikusi: «Puika, ļurba, vai laidīsi vaļā. vai nē?» Pēterītis nobijies, izvilcis rokas no stakles un pagriezis mātei muguru.
Uzrakstījis J. S. Teicējs E. V., Bilskas pag.
53. Ilgi man nebūs vairs jāgaida. Kāds puika, kuŗa tēvs stūmis visasi kalpones, kas mājās dzīvojušas, to labi zinājis, bet domājis, ka tam tā jābūt. Tēvs parasti zēnam atdevis visas tās lietiņas, kas pašam nederējušas, un tamdēļ puika reiz tēvam prasījis: «Tētuk, vai tu man dosi Līzi ar Annu ar', kad tev tās vairs nepatiks?» Tēvam zēna jautājums nepaticis un, gribēdams no atbildes izvairīties, tas teicis, ka, tagad par tādām lietām neesot ko runāt - kad paaugšot lielāks, gan jau, tad redzēšot. Un vai tad šim nu vajagot taisni Annu un Līzi: gan jau dabūšot citus meitiešus. «Nekā, tētuk!» puika sparīgi iesaucies. «Ilgi vis man nebūs vairs jāgaida: jau tagad no rītiem pamostoties man biksēs ir gandrīz tāds pats, kā tev. Un pie svešiem meitiešiem jau nu es savu mūžu neiešu: tāpat ka tu - tik pie pašu ļaužiem.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Sāvienā.

54.
Māte, ciemiņus gaidīdama, izvārījusi biezputru. Tā kā gaidāmā viešņa tik drīzi neatnākusi, tad paši mājinieki jau iepriekš paēduši. Beidzot, kad atnākusi sengaidītā viešņa, māte to mielojusi, ieliekot putras bļodā krietnu piku sviesta. Mielodamās viešņa pasaukusi klāt arī Pēterīti un Miķelīti, lai jau ēdot vien vēl tie arī. Māte tiem piesacījusi, lai jau nu putru ēdot, bet lai tie tikai sviestā nemērcējot. Tikko māte aizgriezusies, Peterītis tā bailīgi iemērcis arī savu putras karoti sviestā. Te Miķelītis tūlīt kliedzis: «Memme, memme, Pēteris mērcē viešiņas caurumā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

54. Mamma, nāc iekšā! Uz laukiem kāds mazs puika noskatījies, ka puiši, rītos celdamies, vispirms izstaipās, izgrozās, dažs pie tam iebāž rokas biksēs, kaut ko pakustina, un, ja gadās meitas tuvumā, tad paši saskatās un sasmejas. Meitas tādās reizēs nosarkst un taisās tik no istabas ārā, kur nu kuŗā: citai jāiet sivēni pabarot, citai jāpaskatās, vai teļi nav norāvušies. Bet Gusts, no gultas celdamies:, vēl nosaka: «Ko nu es! es jau nekā! bet paskat, ko Juris, tas jau pist grib kā lopiņš. Ej. labāk, Janka, un pie laika pasauc Līzi!» Mazais klausījies, klausījies, bet no visa sapratis tikai tikdaudz, ka pie tās staipīšanās un. pišanās katrā ziņā ir jābūt vienam meitietim klāt. Un, ka tas ir vēl kautkas labāks par kumpetēm, to viņš spriedis no tā, ka par pēdējām Gusts ar Juri nekad nesmējušies, bet par pišanos viņi abi zvieguši kā kumeļi. Kādā svētdienas rītā puika pamanījis, ka arī papus pamodies staipījies un saldi žāvājies. Gribēdams tēvam kaut ko patīkamu izdarīt, viņš izlēcis no gultiņas, izskrējis pagalmā un kliedzis kā mācēdams: «Mamm. mamm! nāt iektā, nāt iektā! tēte taipās un tlaukās - un pit glib kā lopīns!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā.

55. Nebēdā, maizi dos tas, kas augšā! Kāds mazs puika aizgājis uz mežu putnu perēkļus meklēt. Uzkāpis vienā kokā, uzkāpis otrā... Te, kā gribējis kāpt zemē, tā pamanījis, ka lejā zem koka ir apsēdušies viņļaužu Trīne ar Aizpurvu Žani. Puika parāpies drusku zemāku un sācis klausīties, ko šie tur īsti runā. Runājuši ko runājuši, bet tas Žanis, pagāns, tāds nemierīgs vien. Grābstījies Trīnei ap kājām, cēlis brunčus uz augšu - un beidzot izvilcis sev no biksēm mieznamo... bet nu tādu kā viņsētas aizpērnam kumeļam, un sācis ar to Trīnei gar vēderu vien badīt. Grūdis kur grūdis, bet visvairāk grūdis tajā vietā, kur Trīnei spalviņas tā kā uz divi daļām pašķīrušās. Trīnei, laikam, sāpējis, jo tā, nabadzīte, tikai elsusi un pūtusi. Te uz reizi viņa tīri mierīgi Žanim uzprasījusi: «Bet ja būs bērns, kas tad maizi dos?» Žanis šo ņēmies mierināt: «Ko nu, mīļā, par tādiem niekiem bēdājies! Gan jau maizīti dos tas, kas augšā!» Puika, kas visu laiku augšā domājis, ka viņu neredz, tagad bijis tīri aizgrābts, ka Žanis, liels cilvēks, arī viņu par tādu tur un vēl sauc palīgā pie maizes pelnīšanas, laidies tagad no egles zemē un prasījis: «Vai jūs ar mani runājiet, vai?» - Bet Žanis ar Trīni trūkušies augšā un laidušies skriet, ko kājas nes. Tikai Žanim, nabagam, bikses pavisam nomukušas. Tas klupis un cēlies uz katra soļa. Mazais palicis stāvot un brīnoties: pēc kā, un kur viņi aizskrēja?
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurā.
b.    MEITENES. 56.
Reiz istabā pie galda sēžot tēvs uzlielījis savu mazo dēlēnu - pirmās ziemas skolnieku -ka tas jau daudz ko zinot no gramatikas. «Tā vajag, mācies vien, dienas būsi liels vīrs!» tēvs glāstījis dēlēnam galvu. - «Es ar' gribu būt liela!» mazā meitiņa iesaukusies, «es ar' māku gramatiku!» - «O - o,» tēvs iesmējies, «kur man dūšīga meita! Nu, pasaki tad man, kādas kārtas ir šis pīrāgs?» tēvs rādījis uz kliņģeri, kas bijis uz galda. Meitene padomājusi un iesaukusies: «Tas ir vīriešu kārtas, tādēļ ka viņš ir ar pautiem!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

57.
Kāda kalpu sieva aiznesusi uz tirgu olas pārdot. Tai gadījies pašai drusku citur darīšanas, un pie olu groziņa tā atstājusi savu mazo meiteni. Pie meitenes pienākusi pircēja un prasījusi, cik tur pavisam olu esot. Meitene skaitīt nemācējusi, bet stāstījusi: «Te ir tēva pauti, mātes pauti, mani pauti un mazā Jēcīša pauti!» (Mājās viņiem bijusi katram sava vista).
Uzrakstījis O. D-te, Mellužos. Teicēja M. B-vilks, 86 g. v. 58.
Reiz māte ar savu 14 gadus veco meiteni iet pa lauku. Te meitene ierauga, ka ceļmalā stāv govs tīri mierīgi, bet vērsis šai virsū. «Ko viņš grib, par ko viņš kāpj šitā virsū ? meitene prasa mātei. - «Viņš... nu viņš grib redzēt sauli, tādēļ pakāpās!» - māte īsi nosaka un iet tālāk. Labi. Lai vērsis skatās saulē. Pēc pāris dienām puisis ieved skuķi šķūnī un piesmej, cik nu pašam patīkas. Meitene ieskrien istabā un mātei stāsta: «Māmiņ, māmiņ, Pēteris arī skatījās saulēL.Viņš nekāpa vis govij virsū, bet man!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Odzienas pag.

7. BĒRNI NEAPZINOTIES RUNĀ LIELU CILVĒKU NERĀTNĪBAS.

59.
Lielskungs kādu dienu iet savus laukus apskatīt. Ceļā sastop kādu kalpa puiku, kas nes māla krūzē tēvam uz tīrumu ēst. Lielskungs laipni uzprasa puikam: «Nu, vai tu tēvam putru nes?» Uz to puika atbild: - «Dirs tev putra - kluči!»
Uzrakstījusi Alma Ķ-ks, Rīgā. Teicējs E. Ķ., 60 g. v., Trikātes pag.
LFK 334, 97.
Māte aizsūtījusi savu mazo dēliņu uz ārstu pēc kādam zālēm - «velnasūda» (tā pie mums Jaunpiebalgā veci ļaudis sauc kādas drapes). Dēliņš mājas daudz bijis dzirdējis par velniem, un zinājis, ka velns ir viscauri melns.
Ārstam pašlaik mājās bijis skursteņslauķis. Tas iegājis pie ārsta, kur jau priekšā atradies mazais dēliņš. Nu viņš aiz bailēm vai sastindzis. Ārsts prasījis: «Ko jums, dēliņ, vajag?» Puika neko neatbildējis. Ārsts prasījis otrreiz: «Dēliņ, ko jums vajag?» Bet puika neko neatbildējis. Nu ārsts jau atkārtojis to pašu jautājumu trešo reizi. Nu puika norādījis uz melno kungu - skursteņslauķi un teicis drebēdams: «Šitā... kunga sūdu...!»
Uzrakstījis Jānis K- pars, no Jaunpiebalgas. Teic. no Jaunpiebalgas.
LFK 637. 13

61.
Kungi aizbraukuši ciemos; mājās palikusi tik kungu meitiņa un ķēkša. Ķēkša paēdusi, izstaipījusies un saldi teikusi: «Ach, tagad derētu pipele!» Meitene noklausījusies, bet nekā nesapratusi. Otrā dienā, kad kungi pārbraukuši, meitene paēdusi, pie galda izstaipījusies un tāpat saldi tēvam teikusi: «Ach, tagad derētu pipele!» - «Kas tevi tā mācīja?» kungs uztraucies jautājis. «Ķēkša tā teica,» atbildējusi meitene. «Bet nu es viņai rādīšu pipeli!» tēvs iesaucies un steidzies uz ķēķi. Tanī brīdī pie durvīm zvanīts. Meitene gājusi ielaist. Atnākusi kāda dāma. «Kur paps?» tā jautājusi. Meitene atbildējusi: «Tēte aizgāja uz ķēķi ķēkšai pipeli rādīt!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rūjienē.

62.
Puika dzird, ka puisis pagalmā, zirgu jūgdams, iesaucas: «Ak tu, pipele, vai tu nestāvēsi mierā!» «Kas tas ir pipele?» - puika puisim piegājis prasa. Puisis uzšauj zēnam ar grožu līkumu un neatbild ne vārda. Puika sāk raudāt un iesaucas: «Nu, nu, lielais velns, nekaujies, es jau neteikšu ne vārda, lai tev tā pipele kaut gadu stāv!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Sēlpils pag.

63.
Kāds malkas cirtējs ar savu dēlēnu gājuši pa aizsalušo Ventu uz mājām. Pie kāda āliņģa malkas cirtējs noliecies padzerties, bet tanī brīdī aiz auklas aizbāztais cirvis iekritis āliņģī. Malkas cirtējs dusmīgi izsaucies: «Nu iekrita kā pīzdā!»
Mājās pārnākot zēns pasteidzies ziņot mātei: «Mam, papum cirvis iekrita pīzdā un pazuda».
Uzrakstījis P-dis. Stāstījis A. O. Rīgā.
8. BĒRNI JAU INFORMĒTI PAR SEKSUĀLO. a.   STĀRĶI ZIEMĀ. 64.
Nabadzīga ģimene dzīvo visa vienā istabā. Reiz, kad mātei gaidāms vēl viens kartupeļu mizotājs, vecmāte sūta bērnus laukā, teikdama, ka stārķis nesīšot mazu brālīti. «Ūja, stulbā vecene!» lielākais puika iesaucas, «kur tad ziemā starķis radies? Bet šoreiz lai iet laukā salt tas, kas to «starķi» ik naktis baroja,» - to teikdams, zēns dusmīgi skatās uz tēvu.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Stendē. b.    SKAIDRI UN GAIŠI. 65.
Dēlēns piegājis pie mātes un stāstījis: «Mammu, tēte saka, ja viņš tevi nebūtu izpisis, tad manis nebūtu pasaulē!» Māte: «Ej nu, dēliņ, tēvs jau tik lielās: tevi jau pavisam cits taisīja!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rūjienē.

66.
Tēvs nedod par slinkošanu savam miesīgam dēlam ēst. Nostāda to kaktā un ēd pats pusdienas. Puika, stāv, stāv lūpu izstiepis. Beidzot nosaka: «Nu strādāšu jau strādāšu! Bet to es tev saku: ja. tu negribi savam bērnam ēst dot, tad nevajadzēja taisīt!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaungulbenē.

67.
Saimniece ar kalpu puisi gājusi uz klēti, ko neko izdarīt, bet meitenei pieteikusi uzraudzīt virtuvi un neteikt neko tēvam, ja tas ko prasa. Meitene paklausījusi ar' un uz tēva jautājumu, kur māte, atbildējusi ar īsu «nezinu!» - Bet šinī brīdī sācis uz plīts atstātais katls iet pāri un skuķis kliedzis, ko mācēdams: «Mammu, pisies drīzāk, putra kūs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

68.
Meitene dzen vērsi pie govs. Kaimiņš viņai vaicā: «Bet vai tad tēvs to nevarēja izdarīt?» - «Nē,» - atbild meitene - «tur vajadzīgs vērsis». -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

69.
Divi puikas ielien govs ādā, viens galvas galā, otrs pakaļējā. Te priekšējais ierauga, ka nāk bullis un iesaucas: «Janka - pakaļgals, turies, nu bullis nāk šņākdams kā nediena, tas tevi pisīs, ka tu savu māti vairs nepazīsi!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. 9. BĒRNI IMITĒ SEKSUĀLO AKTU.
a.  PUIKAS.

70. Spied, Ješkiņ, kā tēvs mātei spieda! Reiz bērni, noskatījušies kā lielie pisas, arī gribējuši uz ātru roku izmēģināt, kas tā īsti par «elšanu» tur ir. Ielīduši abi kārklu cerā un rāvuši vaļā. Gan nu meitene plētusi kājas, gan ar pirkstu pašu caurumiņu, bet puika kā nedabūjis, tā nedabūjis iekšā. Meitene šo paskubinājusi, teikdama: «Spied, spied, Ješkiņ, kā tēvs toreiz mātei spieda!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mežārēs.
Mazs puika reiz nejauši uzskrējis dārza stūrī virsū puisim ar meitu, kuŗi stūmušies. Puika, neko nesaprazdams, kas te notiek, prasījis, ko šie tur darot. «Es Annai blusas meklēju!» puisis smiedamies atbildējis. Zēns apmierinājies un aizgājis. Otrā dienā māte ieraudzījusi, ka puika ar mazo rentnieka meitēnu taisījis ar' to «sikum mikum». «Ak tu palaidnis!» māte iesaukusies, «vai tev mazam bērnam tā jādara?! Pag', kur tas žagars!» Bet puika taisnojies: «Mammiņ, bet Juris Annai ar' vakar šitā pat blusas meklēja - tad ej un uzšauj tiem pa priekšu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Bērzaunē.

72.
Puika ar meiteni noskatās, ka aiz rijas pie salmu kaudzes Pēteris ar Mariju stumjas. Tie aizskrējuši uz istabu un stāsta mātei: «Mamm, ē, mamm, Pēters Marijai pakaļā mietu dzen!» - «Vai jūs nebūsiet mierā, kad ņemšu tad nodošu kārtu, ka sēdēt nesēdēsiet!» māte bērnus aprādama piedraud. «Vai tad jūs neziniet, ka par tādām lietām nav jārunā!» - «Nu tad nerunāsim, bet iesim un darīsim!» bērni iesaucās, no istabas izskriedami.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Kalsnavā.

73.
Puika ierauga, ka dārza stūrī pisas puisis ar meitu. Tas ātri pasauc graudnieces skuķi un rāpjas šai virsū. Šinī brīdī gadās mātei gaŗām iet. Tā paliek pārsteigta stāvot un prasa: «Jānīt, ko tad tu tur dari?» Bet Jānītis lepni atbild: - «Ko citi lielie cilvēki, to es arī!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Sēlpils pag.

74.
Puika noskatījies, ka tēvs stumjas ar ganu meiteni: Vēlāk arī puika savukārt izmēģina to «joku». To ierauga māte un sāk bārties. Bet zēns mierīgi nosaka: «Ko nu tu, meitieša cilvēks, zini! Tētuks man pirmīt pats teica, ka šitās lietas esot tikai priekš vīriešiem!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

b.    MEITENES. 75.
Tēvam ar māti bijuši divi bērni: puika ar meiteni. Kad bērni paauguši drusku lielāki, tiem nolikuši gultu otrā istabas kaktā, lai tie nedzirdētu un neredzētu, ka tēvs ar māti nakti stumjas. - Kādu vakaru, kad vecais tikko pārsviedis kāju pāri un sācis vicot, no otra istabas kakta atskanējusi klusa balss: «Pēterīt. sāc nu tu ar', tēte ar mammu jau sāka!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

76.
Reiz meitene noskatījusies, kā lielās meitas ar puišiem dzīvo, gribējusi arī pati uz savu roku «to joku» izmēģināt. Sameklējusi turpat kaimiņu puiku, ielīduši abi lazdu krūmā un taisījuši tāpat kā lielie. Puika gan lāga negribējis, teicis ka sāpot, bet meitene šo pierunājusi, uztaisījusi stabulītes ar' - tā jau visi darot. Bet kad šis nu sāk bāzt, kā jau mācēdams, meitene šo apturējusi un sākusi šim ap pipelīti tīt lakatiņu. Šinī brīdī gājusi gaŗām meitenes māte un, abus ieraudzījusi, pārsteigta jautājusi: «Ko jūs te dariet?» - «Es, mammu, gribu, lai Jānītim ir tikpat liela, kā lielajam Jānim, kad tas Mīlei bāž šekumā!» meitene ātri atbildējusi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rēzeknē. 10. BĒRNU SEKSUĀLĀ ATMODA. a.    PAR AGRU.
77.
Gadus trīspadsmit.vecs puika stūmies ar tikpat vecu meiteni. Negājis jau nu gan nekādā lāgā, bet puisis, gribēdams izlikties par lielu. vīru, teicis: «Ech, kas tā tev par pežu - nevar iebāzt, nekā! Ka' tu redzētu, kā es lielajām meitām: tā liku, tā liku, ka šās sāka lūgties, lai met mieru!» - «Ko nu lielies!» meitene šo pārtraukusi, «pašam ne velna no bāžamā nav! Kā tad man lielais Juris, kā pagājš' svētdien ganos lika iekšā, tad ar' bij ko redzēt; no reizes drusku sāpēja, bet kā pieradu, tā traki patika!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

78.
Puika klusībā noskatījies, kā mājas puisis Andrejs ar kalponi spēlē parasto mīlestības spēli. Puikam tas joks iepaticies, un viņš nolēmis pie gadījuma arī pats to izmēģināt. Pasaucis otras sētas ganu meiteni, licis tai atstiepties un sukājis vaļā. Izmēģinājies gan šā', gan tā, bet iekšā kā nevarējis, tā nevarējis dabūt. Beidzot piecēlies un maukdams bikšeles kājā, īgni sacījis: «Ej nu vēl paskraidies, paplēti kājas, lai ātrāki aug, tagad jau tev vēl nav ne tāds caurums kā peles ala, nekur bāzt ne... Bet paskat, kas par «pūravietu» Grietai, ar kuŗu Andrejs pisas. prieks skatīties!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

79.
Reiz puika un meitene izmēģinājuši mīlestības mākslu pirmo reiz. Ne vienam, ne otram nebijis no tā liela prieka. Abiem tā kā sāpējis, tā kā kauns. Lai gan tie izlietojuši lielas pūles, gribēdami visu izdarīt tāpat kā lielie, nekas prātīgs tomēr neiznācis, jo nevarējuši un nevarējuši dabūt iekšā. Meitene jau gudrojusi par mierā likšanu: lai stāvot vien līdz citai reizei, varbūt šai paaugšot tas caurums drusku lielāks. «Ko vēl nē, audzēt šo!» puika iesaucies. «Nekā, iekšā vajag dabūt, lai tad man lūzt vai tev plīst - vienalga!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

b.    MEITENE - SĀCĒJA.

80.
Reiz puika ar meiteni mēģinājuši «to joku» taisīt. Meitene bijusi par zēnu jau krietni lielāka, un tai jau tas gājis pie sirds, bet puisēns, kaut arī pipelīte stāvējusi, tur neatradis nekā laba. Pēc maza laiciņa šis jau gribējis kāpt nost, bet meitene nelaidusi. Zēns paskaidrojis, ka viņam sāpot, bet skuķis šo mierinājis, ka tāpat jau lielajiem ar' sāpot - vai tad nu viegli! «Nekā nebij, nesāp vis!» puika iesaucies. «Es redzēju, ka vakar tētuks Annai ar' šitā darīja un bāza līdz pašai kulei iekšā, tā ka plikšķēja vien! Ja viņam būtu sāpējis, tad viņš vis tā nebūtu Annu bučojis un viņai čičus (pupus) plūkājis. Bet tētukam bāžamais ir šitik liels un resns - bet; man - kāds tad man ir - kā tad lai es varu tāpat kā lielie?»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mārcienā.

81. Mums, meitām, tak daudz grūtāk, un kā mēs nekā nesakām! Reiz meitene ar puiku, cūkas ganīdami, taisījusi tāpat ka lielie puiši ar meitām: meitene gulēdama ieplētusi kājas, un puikam bijis jāmokās pa virsu. Meitene, būdama par zēnu krietni vecāka, jutusies kā debesīs, bet puika nebijis vairs tāļu no asarām. Skuķis šo mierinājis un skubinājis, lai taču nezaudējot nieka dēļ dūšu. «Vai tad tu neredzi, ka mums, meitām, daudz grūtāk, jo jūs tak mums vienmēr spaidāties pa virsu, un pie tam vēl lielie puiši bāž iekšā tādu kā rokas stilbu, tīri vai vēders pušu plīst, un jau tad vēl mēs nekā nesakām, ko tad jūs variet kliegt!» «Tā gan, laikam, būs», puika nopūties un. noslaucījis pieri, sācis ar jaunu sparu durt, tā kā lielie puiši lielajām meitām.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Vīpes pag.

82.
Puika un meitene slepeni noskatījušies, kā kaimiņu puisis Pēteris ar kalponi Annu taisa «to joku». Kad nu lielie nobeiguši un aizgājuši, mazie arī gribējuši izmēģināt, kas tur īsti par labumu esot, kad viens otram tā duŗot. Meitene tūlīt nogūlusies, puika atpogājis bikšeles un rāvis vaļā. Kā nu gājis, tā gājis. Bet pēc necik ilga laiciņa zēns vēlies nost un pusraudādams teicis: «Es jau domāju, ka sūds vien tik tur var būt - sāp!» - «Nekas, nekas, pis vien pis», - meitene šo skubinājusi, - «tas jau tā pagŗūtāk tikai no reizes, vēlāk ies vieglāk. Neviens meistars jau no debesim nav nokritis. Vai tad tu neredzēji, kā šie pirmīt stampāja, kā pa mālu bedri... »
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
11. PUSAUDŽI. a.    PIRMIE SOĻI. 83.
Meita pārskrējusi no lauka un stāstījusi mātei: «Kaimiņ Jānit mani itpit!» ... - «Ko, viņš tevi iz...s? Ak tu cūka!» - uztraukusies māte. - «Jā», - jautri turpinājusi meita; «vint man p... , bet et p... t pletī... un man tā patīk! Un man tā patīk!.. » - «Bet man tā patīk!» sacījusi māte un uzdevusi meitai krietnu pērienu.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

84.
Māte atradusi savu trīspadsmit gadus veco meiteni apinājā, ar puisi Andreju stumjoties. Puisis, māti pamanījis, aizmucis, bet meitene mierīgi noteikusi: «Mammiņ, ko nu kliedz, vai tad tu, jauna būdama, nepisies? Tu jau pati zini: jaunam jauna padarīšana!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā.
b. PALAIDŅI. 85.
Lauku saimnieka papam bijuši dēls ar meitu - abi beidzamie palaidņi un dienas zagļi. Reiz tēvs ieraudzījis dēlu pavisam neparastās palaidnībās, ieskrējis istabā un saka sievai: «Vadzi, vecā. nu tik bij riktīgi: dēls uz klētsaugšas jāj ganu skuķi, meita ar puišiem jājas! Nu, ko tad mēs gaidīsim, stiepies tu arī, rausim mēs savukārt vaļā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Kalsnavā.

86.
Kādreiz neliels zēns, kas jau reižz reizēm bijis meitas kaut pa pirts lodziņu apskatījis, un tāda pat pusaudžu meitene, gribējuši mīlēties tāpat, kā lielie. Meitene apgūlusies un pacēlusi svārciņus, bet puika, paskatījies šai kājstarpī, iesaucies: «Skat', nu skat', pati maza ka kazradzēns, bet peža kā cepure, uz mata kā lielajām meitām, - tik vēl drusku vilnas trūkst. Bet tas nekas - ko nu tā vilna lielu var dot - nieki vien būs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

87.
Dzīvojuši divi zēni: viens tāds krietni pabagāts, bet otrs nabags un traki liels palaidnis. Bagātajam zēnam nomiris tēvs. Šis nu briesmīgi raudājis un par nomirušo tēvu vien runājis. Otrs puika atkal par viņu zobojies, jo pats savu tēvu nemaz nebijis redzējis, tas nomiris viņam pavisam mazam esot. «Ko tu, muļķi, raudi,» viņš teicis uz bagāto zēnu. «Es vakarnakt' sapnī biju debesīs. Redzēju i savu tēvu, i tavu.» - «Nu, ko tad tavs tēvs darīja?» otrs zēns apjautājies, cerēdams arī par savu tēvu kādu vārdiņu dzirdēt. «Nu, ko tad darīja: mans tēvs. kas dzīvē bij nabags, tagad pisas un ēd ogas, bet tavs tēvs manējam pantu kuli šūpo!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurē. 12. BĒRNI UN SAIME. a. NESKAIDRĪBA.
88.
Mazs zēns noskatījies, ka puisis nostiepj meitu Mīli zemē, pats stāv uz ceļiem blakus un kaut ko tādu gaŗu, resnu, sarkanu brauka. - Puika skatījies, skatījies, tad nobijies laidies skriet un, istabā nonācis, stāstījis: «Ješka lādē lielo pistoli - laikam Mīli zemē šaus!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

89.
Puika pieiet pagalmā pie lielā puiša un prasa: «Saki, Gust, kas tas ir: vecpuisis?» Gusts pasmējies un saka: - «Vecpuisis ir tas, kas pisas ar visiem meitiešiem, kuŗam klāt tiek, tam virsū, kuŗam pa vienu pusi virsū, pa otru zemē!» - Bet mans tētuks tak arī pisas,» zēns gudri stāsta. - «Nuja, tavs tētuks pisas tikai ar mūsu mājas meitiešiem», - Gusts paskaidro. - «bet viens kārtīgs vecpuisis to lietu dara pa visu pagastu!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

90.
Puikam pazudusi cepure. Šis, nabags, skraidījis raudādams pa krūmu krūmiem, bet kā nevarējis atrast, tā nevarējis. Gājis gar upmalu. Te kalpone Grieta mazgājusies. Zēns skatījies, skatījies - nu, kā tad, re', kur cepure: Grietai kāju starpā. Šis gājis klāt un prasījis, lai atdod. Meita lējusi šim ūdeni virsū un teikusies sūdzēt tēvam: kauna neesot tik mazam puikam tādas lietas prasīt! «Jā, jā, kauna nav - tev pašai nav kauna - manu cepuri kājās miegt! Es pats pateikšu tēvam, tad tik tu redzēsi, ko viņš tev parādīs!» puika sācis skaļi raudāt.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

91.
Mazais Pēterītis aizgājis puisim Andrējam līdz uz upi peldēties. Izpeldējušies abi, nogūlušies krastmalas zālē drusku nosnausties. Guļot Andrējam sācis celties. Puika, to pamanījis, pieskrējis pie šķūņa, kur gulējušas meitas, un kliedzis: «Līz, nāc nu tu, glāb! Andrējam liels, resns sarkanzils kukainis ielīdis kāju starpā: Andrejs guļ, bet kukainis kust!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ķemeros.

92.
Kādās mājās no laika gala bijis parasts grūtāka darba strādniekiem dot labāku un spēcīgāku ēdienu. Reiz zēns ieraudzījis, ka māju puisis Andrējs šķūnī pisas. Skatījies, skatījies un, redzēdams, ka puisis elš un pūš un slauka sviedrus, piegājis tuvāk un prasījis, vai šim esot traki grūt'? Puisis satrūcies un sūtījis, lai zēns tik ejot ātrāk projām, gan jau šis viens pats tikšot ar visu galā. Puika paklausījis ar' un aizskrējis uz istabu, teicis: «Mamm, e, mammu, liec gaļas gabalu kā cira kātu katlā: Andrējs pa šķūni mokās pats un moka arī Annu - ja pavisam nenonīks, tad ēst ēdīs kā lopiņš!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

93.
Zēns pieskrējis pie mātes un aizelsies tai prasījis: «Vai, māmiņ, vai tu zin ko jaunu?» -«Nu, ko tad?» - «Ka tik tu zinātu, ko mūsu Ješka šodien pļavā darīja!» - «Ko tad šis tur tik labu darīja?» - māte jau stingrāki zēnam noprasījusi. «Nu, Ješka bija pie siena gubiņas Līzi pagāzis gar zemi, pats bikses atpogājis tā, ka tās līdz pašai zemei bija nomukušas. Kamēr Ješka vēl stāvēja kājās, tikām tam vēdera galā kaut kas pa gaisu šitā vien gāja, šitā vien (zēns ar roku rādījis uz augšu un zemi). Bet kā likās pie zemes Līzei virsū, tad Līze tik pirda vien un kliedza: - «Ej, ej, ēj, mīļais brālīt, nedur nu tik stipri!.. - «Ej, tu, vai tu būsi mierā!» - māte zēnu norājusi. Bet puika ieplēstām acīm raudzījies mātē un nesapratis, kas tad te nu bija tāds, ko Ješka darīt drīkstēja, bet viņš ir runāt nedrīkstēja...
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Krustpilī.

b.    JAUTĀJUMI UN NOVĒROJUMI.

94.
Puišiem līdzi uz pieguļu aizgājis arī ganu Ješka. Naktī puiši runājuši par meitām un pišanos. Puika visu laiku ausījies vien. Te viens no puišiem aizbāzis roku aiz bikšu rostes (jostas) un, pimpi taustīdams un spaidīdams, nospļaudamies teicis: «Ak tu velns, kā sacēlies! Nu nevajaga vairs par tik «jēlām lietām» runāt, citādi šonakt pavisam nevarēs aizmigt». Puiši nu arī apklusuši, bet Ješka pievilcies puisim tuvāku un klusu prasījis, lai parādot, vai šim tas metamais esot liels. «Ko nu rādīs ko! liels jau ir! Zobus jau tev ar vienu rāvienu izsistu. Pastāsti labāk, vai tu arī jau no kādas meitenes esi prasījis?» - «Būt jau nu būtu gan prasījis, bet man jau no laika gala par tādām lietām runāt tā kā kauns,» puika kaunīgi smīnēdams noteicis.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurē.

95. Kustin', kustin', Ješka - mož', ka iznākspārs vairāk! Kādreiz svētdienā ganos puika noskatījies, ka Ješka ar Annu stumjas. Zēns stāvējis, stāvējis aiz krūma, bet, nevarēdams labi redzēt, gājis tuvāk. Te šo pamanījis Ješka, palicis nekustēdamies guļot un gribējis kā nekā no apakšas aizpogāt bikses, lai puika nesāktu pa mājām stāstīt, ko krūmos redzējis. Bet zēns piegājis jau pavisam klāt, pieliecies un, redzēdams, ka Ješkam metamais vēl Annas caurumā iekšā, teicis: «Kustin', kustin', Ješka - kad mūsu kuilis, cūcenei mugurā uzkāpis, kustināja, tad iznāca trīspadsmit ar reizi. Tev jau bāžamais resnāks, mož' ka iznāks pārs vairāk!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurē. c.    PUIKAS IZPAUŽ MEITU NOSLĒPUMUS.
96.
Mazs puika noskatījies, ka meita vakarā izgājusi laukā, nostiepusies aiz apināja, spiedusi un braucījusi pavēderi, klausījusies kā lakstīgala dzied un sērīgi pūtusi. Otrā rītā, kad visi pļāvēji sanākuši pusdienā, puika rādījis uz meitu un stāstījis: «Vakarnakt lakstīgala trikšķināja un Made pežu pikšķināja». Meita, redzēdama, ka puika vakar visu noskatījies, nemaz negaidījusi, ko šis tālāk stāstīs, bet drāzusi šim ar putras karoti acīs, teikdama: «Še, nekauņa, - ēd putru - neēd godīgu cilvēku».
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurē.

97.
Mazs puika noskatījies, ka meita Jūle stallī ar linu krievu stumjas. Puika nebijis vairs muļķis un labi sapratis, ko šie dara, bet atnācis uz istabu, neko vis neteicis. Vēlāk ienākusi meita no «lielajiem darbiem» nogurusi, tikko kājas vilkusi un žāvādamās saimniekam teikusi: «Ā, vai Dieviņ, kā nu es piekusu, saimniek, būs vai jāiet gulēt, vai. Biju stallī, iekūlu zirgam miltus, diez', kur gan tas redzēts, ka meitām puišu darbs jādara!» Puika klausījies, klausījies, beidzot nenocieties un teicis: «Jā, es ar' redzēju, Jūla kūla miltus ar krieviņa pipelīti. Nu, saimniek, laid Jūlu ar' nosnausties, jo krieviņš jau sen krāc!»
Uzrakstījis   Oļģerts.   Noklausīta
Rīgā.

d. PUIKAS PUIŠU DARBOS.

98.
Puika ieved istabā kaimiņu šuvējas skuķi. Iestiepušies abi gultā un mēģina ko neko darīt. Ieskrien kalpone un, abus ieraudzījusi, paliek no brīnumiem vai mēma. Bet puika mierīgi nosaka: «Es gribu tāpat kā lielie cilvēki! Par ko tēta ar tevi un mammu šitā var darīt un es nevarēšu!» Dzirdēdama, ka pašas darbi arī ir zināmi, kalpone nosarkst un aiziet, atstādama, lai puika strādā lielo cilvēku darbus, cik uziet.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.
Nerātņi zēni gribējuši redzēt, kādas izskatās kailas meitas, bet viņiem tāds gadījiens tik drīz nenācis. Vasarā, kad pienācis karstais laiks, meitas sākušas iet peldēties. Te nu zēni sagudrojuši meitas apskatīt. Kādā dienā, kad meitas peldējušās, kāds no zēniem klusiņām piezadzies upmalā pie meitu drēbēm - paņēmis tās, aiznesis labi tālu un nolicis. Paši zēni salīduši kārklu krūmā, kuŗam gaŗām bijis meitām jāiet pēc drēbēm. Kad nu meitas gribējušas ģērbties, drēbju vairs nebijis. Par attālāku gabaliņu uzkalniņā viņas ieraudzījušas drēbes. Citas izejas viņām tomēr nebijis, kā kailām skriet pēc drēbēm. Tā nu puikas dabūjuši meitas apskatīt.
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ks., Jēkabpils-Krustpils apr. 100.
Reiz jauns smurguļa puika prasījis tādai pavecākai meitai pist. Meita pasmējusies un nelikusies ne zinis, bet kad puika neatlaidies un stāstījis, ka šis pat nodievoties varot, ka izdarīšot visu tāpat, kā lielie puiši, tad meita šo noskatījusi no galvas līdz kājām un nicīgi noteikusi: «Ej tu, puis', labāk cūkas ganīt, ne par pišanos domā! Palūk, tev jau pat slapjš aiz ausīm vēl ir, ko tu jau par meitām gudro!?»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurē.

101.
Reiz puika noklausījies, ka lielie puiši par pišanos un meitām runājuši, un apņēmies arī pats to izmēģināt, jo tam pisienam, droši vien, vajagot būt kaut kam ļoti labam, jo citādi jau puiši tā neskrietu tiem brunčiem pakaļ. Puika nu prasījis vienai meitai, otrai, bet neviena nedevusi, tikai nosmējušās, ka šim vēl esot «pakaļiņa drusku par vieglu». Nu, kad tik vien tās nelaimes, tad var ātri izlīdzēties... Zēns ātri sameklējis trīs četrus ķieģeļus un ielicis uz muguras bikšelēs. Nu tas prasījis atkal, jo tagad jau šim pakaļa esot krietni vien smagāka. Meitas, redzēdamas, ka puika tik gudrs, nolēmušas to drusku pārmācīt. Aizvedušas puiku aiz pirts pie dīķa malas, nogūlušās zemē un teikušas, lai jau nu tad arī šis pisot, ja tikai esot vajadzīgais smagums. Bet tikko puika pa vienu pusi ticis virsū, tā pa otru zemē un tikpat kā korķis - dīķī iekšā. Meitas nu smējušās, ka šīs jau esot teikušas, ka būšot par vieglu. Zēns spļaudīdams dūņoto ūdeni pats arī piekritis, ka taisnība gan būšot.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

e.    PUIKAS - GUDRINIEKI.

102.
Kādās lauku mājās iebraukuši sveši puiši un prasījuši naktsmājas. Saimniece arī atļāvusi pārgulēt. Vakarā svešie puisi pasaukuši ganu puiku savrup un, iedodami tam sauju sīkas naudas, prasījuši, kur te meitas guļot. «Kādas meitas?» noprasījis puika. - «Nu tādas, kas dod... » paskaidrojis svešais. «Ak tā!» noteicis zēns. «Nu tad jau jums nemaz man nevajadzēja naudu dot». - «Nu, bet kā tad lai mēs zinām, kuŗa dod un kuŗa ne!» -«Ech, kas jūs par muļķiem!» brīnījies puika, «ja jau meitas puišiem nedos, tad pasakiet, kā tad viņas pašas dabūs?» - «Gudrs zēns!» - svešais puiku uzlielījis un iedevis tam vēl 10 kapeikas.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Krustpilī.
Kāds neliels zēns vienmēr gājis kopā ar lielajiem puišiem. Tie, viņam dzirdot, arvien runājuši par pišanos, domādami, ka šis jau no tādām lietām nekā nezina un ka viņam nav ne jausmas, ko tas vārds nozīmē. Reiz kāds no puišiem smiedamies sakratījis zēnu pie pleciem un prasījis: «Nu, Andri, vai tu tam ganu Līžukam domā ar' kādreiz ķert aiz cekula?» - «Ko nu par to!» puika iesaucies, «ķert jau esmu ķēris ne vienu vien reizi, bet nav jau tai knīpai tāds tas «cekuls», kā lielajām meitām!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

f.  MEITAS UN MEITENES.

104.
Reiz puisis atlaidies pusdienas piesaulītē, atpogājis bikses, savilcis kreklu uz augšu un gulējis kā piezīdīts teļš. Te gadījies skriet gaŗām kalpu skuķēnam. Tas apstājies, skatījies, skatījies - pieliecies vēl tuvāki un tad pusraudādams skrējis uz istabu. «Kas tev ir?» māte prasījusi. - «Andrejs nomiris!» skuķis, asaras rausdams, stāstījis. - «Kā tu zini? Viņš pagalam? Kas tev stāstīja?» māte taujājusi. - «Nuja, es pati redzēju: guļ ļipu atšāvis uz augšu, tāpat kā Indriķienes sivēns, kad pagāj'š nedēļ nobeidzās!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

105.
Kāda meitene ieskrējusi aizelsusies no dārza istabā un ātri sacēlusi lindrakus, noliekusies un kaut ko starp kājām meklējusi. - «Ko tu tur skaties?» māte prasījusi. -«Mammiņ, ka' tu zinātu, cik Ješkam jocīgs tur starp kājām ir: tāds liels gaŗš!» meita palēkdamās stāstījusi, «viņš man rādīja un teicās dot ar', lai tik ejot viņam palīgā zirgus pabarot!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā.

106.
Puisis ar meitu šķūnī «ņēmušies», bet tai karstumā nemaz nepamanījuši, ka turpat visu laiku, aiz ratiem noslēpušies, skatījušies un smējušies divi skuķi. Te kā gadījies, kā nē, viena no meitenēm piegrūdusies ratu ilksij, tā kritusi, un puisis izbijies atskatījies. Ieraudzījis meitēnus, tas dusmīgi pakratījis pimpi un iesaucies: «Nu. skuķi, kur mūriņš? Vēl te man zobus rādīsat? Vai pazīstat šito?» puisis teicis, rādīdams savu metamo, «kad došu vienreiz, tad zobi aizies kā sprudzeņi pa gaisu!» Skuķi nobijušies un aizdieguši, ko nagi nes, bet puisis mierīgi nobeidzis iesākto «ņemšanos».
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīts Daugavpilī.

107. Anna par miltenieku ne dzirdēt. Ganu meitene mežmalā ganījusi lopus, un turpat uz lauka lielā meita Anna ārdījusi mēslus. Te pie Annas pienācis kaimiņu Juris un sācis ar šo jokot, gan šā, gan tā. Apsēdušies abi uz grāvja malas un beigu beigās ievēlušies abi grāvī, tā ka Annu vairs i ne redzēt, bet Jurim tik pakaļa vien kustējusi virs grāvja malas. Pa to laiku no mājām atsūtītas brokastis. Meitene gaidījusi, gaidījusi, ka arī Anna nāks ēst, bet kad nevarējusi sagaidīt, tad kliegusi: «Anna-ā pisies drīzāk, miltenieks atdziest: ja nē, ēdīšu es viena pati!» Bet kur tu. Dieviņ. Anna par miltnieku ne dzirdēt: tai Juris pašlaik grāvī devis tādu miltenieku, no kuŗa i pats ķeizars neatsakās, kur nu vēl kalpa cilvēciņš!
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Sāvienā.
g.    MĀSA AR PUIŠIEM.

108.
Puisis ar meitu staipījušies saulītē aiz ogu ceriem - bučojušies, ēduši ogas. Siltajā saulītē puisim sācis celties, un drīz cēlušies arī meitas brunči. To noskatījies meitas mazais brālītis un kad viņam istabā māte prasījusi, kur Made, tas rādīdams uz dārzu, noteicis: «Made ar Ješku pisas un ēd ogas!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

109.
Puika ierauga, ka māsa ar kaimiņu Gustu guļ. Tas skatās, skatās un pēc tam brīnodamies nosaka: «Vilks tu ar' ārā, kas tiem meitiešiem un govīm par jocīgu modi: apakšā vien; apakšā vien, un acis tad tā spīd kā kaķim uz pelēm!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jelgavā.

110.
Reiz maza meitene noskatījusies, ka viņas lielā māsa ar savu brūtgānu šķūnī meņģējas. Meitene nu nesapratusi, ko šie tur dara. Redz: brūtgāns māsai virsū, tā kā spiež, tā kā žņaudz - uz reizi sarauj šai visus brunčus uz augšu, tā ka pliki gurni vien gar malu redzami, un izrāvis sev no biksēm kaut ko tādu sarkanu, ar roku pieturēdams, sāk māsiņai durt vēdergalā. Meitēns skatījies, skatījies un jau gribējis sākt raudāt un saukt kādu palīgos, bet redzēdama, ka lielā māsa savu mocītāju tikai bučo un, apķērusies ap kaklu, velk sev tuvāk klāt, palikusi mierā. Tikai vēlāk, kad visi sēdējuši pie galda, viņa jautājusi māsai: «Līžuk, vai nemaz nesāp, kad mieznamā tik resnu bāž, kā Indriķis pirmiņ tev bāza? Ja sāpēt nesāp, tad es ar' kādreiz tāpat gribu pamēģināt!» Māsa nosarkdama izskrējusi ārā, bet pārsteigto stāstītāju māte aiz biželes izvadījusi pa otrām durvīm.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurē.

i.    VECAS MEITAS PAVED ZĒNUS.

111. Urrā, urrā trakais velns! Vecai meitai reiz traki sagribējies, un tā kā no lielajiem puišiem neviena pie rokas nebijis, kas palīdz, tad šī ar krējuma maizi un cukura graudu iemānījusi pie sevis mazu puiku. Iestāstījusi tam, ka tagad šis tik redzēšot, cik labi būšot, - lai bāžot vien mazo pipukiņu te iekšā - pie tam meita ar pirkstiem saņēmusi un paplētusi pežu. Zēns skatījies, skatījies un nobijies meties bēgt. saukdams: «Urrā, urrā. trakais velns, vidū sarkans, apkārt melns!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mežārēs.

112. Vai tu domā, ka tu bez spiešanas esi iztaisīts? Reiz vecai meitai traki gribējies, bet tā kā puiši kā nozvērējušies, neviens uz šās pusi pat acu nepametis, tad nabadzīte, mocījusies viena pati un palikusi īdzīga un pikta uz visiem. Beidzot viņa sadabūjusi mazu zēnu un gribējusi «to joku» kaut ar to pašu izmēģināt. Aizvedusi puiku uz šķūni, uzcēlusi sev virsū un, pati apakšā gulēdama, sākusi šo spaidīt, mētāt un žņurdzīt. Bet kas tad nu deva: kur nav lietaskoka, tur nav! Meita sadusmojusies un. raudošo zēnu purinādama, rūkusi kā lauvene: «Ko nu pinkšķi, ko čīksti, piespied tak tu no savas puses ar': vai tad tu domā, ka tu bez spiešanas esi iztaisīts!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mārcienā. j.    NERĀTŅI PUIKAS.
113.
Nerātns kalpa puika izgājis vakarā laukā un aiz loga rādījis pliku pakaļu. Saimniece to pamanījusi un stāstījusi citiem: «Vai. Dieviņ, ka jūs, mīļie zinātu, kāds briesmīgs laupītājs stāv aiz loga: milzīgi apaļi vaigi un liels, līks deguns.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. S. E., no Skultes pag.

114.
Reiz zeņķi kaitinādami vecu onkuli dziedājuši: «Vecajam tēvainim, ar kuprīti pipelīte!» Vecais, pagriezies pret palaidņiem un ar rungu draudēdams, teicis: «Nu, vai ziniet, tagad jums zobi vaļā, bet izkuliet jūs tik daudz kungu riju, cik es to esmu izdarījis; izlauziet tik daudz celku, kā es savā laikā lauzu, tad redzēsim: vai jums būs ar kuprīti, vai bez
kuprīša!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. 15. BĒRNI PILSĒTĀ UN PILSĒTAS BĒRNI.
a.  PILSĒTNIEKU BĒRNI UZ LAUKIEM. 115.
Uz laukiem pie tēvoča izbrauc mazais Pēterītis. Viņam kā pilsētniekam par visu lielais brīnums. Viņš ņemas tēvoci izjautāt par visu, ko tikai acis redz. Tēvocis arī paskaidro, kā nu viņš zin un māk. Te pār lauku laižas stārķis. «Tēvoc, kas tas par putnu?» jautā atkal Pēterītis. - «Tas jau, dēls, stārķis, kas vardulēnus ķeŗ! Nu, un vai tad tu nezini, bērnus nes!» - «Ko?» izbrīnījies izsaucās Pēterītis, «vai tad pie jums tā? Pie mums pilsētā mēs paši to darām.» Tēvocim nav vairāk ko teikt.
Uzrakstījusi S. R. Teicējs A. T., Rīgā.
Var. no Liepājas. PBK.

116.
Reiz no pilsētas uz laukiem izbraucis mazs puika un ieraudzījis, ka bullis govi jāj. Šis tūliņ prasījis puisim, kas sētā žagarus cirtis, ko viņi tur darot? «Nu, vai tad tu nezini,» puisis smējies, «tas, kas virsū, meklē pežai resno galu.» Pagājis labs laiks. Puika aizbraucis us pilsētu atpakaļ un reiz, nejauši ieskrējis pagrabā, redzējis, ka sētnieka dēls nostiepis šo kalponi uz maisiem un dara akurāt tā. kā vasarā bullis govij. «Āa, es zinu gan, ko viņi dara,» puika novilcis un ne vārda neteicis meties pa trepēm augšā. Ieskrējis istabā, kur pie galda sēdējis tēvs, māte un vēl daži ciemiņi, aizelsies stāstījis: «Ei, Dieviņ, nāciet, nāciet ātri uz pagrabu, tur tik jūs redzēsiet, kā sētnieks mūsu Annelei pežai resno galu meklē!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
Veļas mazgātāja sūtījusi savu mazo zēnu uz veikalu, lai atnes zilumu. Tā kā pašai tai rokas bijušas slapjas, tad tā likusi, lai zēns pats tai izņem no brunču kabatas naudas maku. Bet nezin, vai nu zēns aizbāzis roku kabatai gaŗām, jeb to kur citur iegrūdis, bet naudas maku neatradis, tas tikai ieteicies: «Tur neviena maka nav, ir tikai viena birste!»
Uzrakstījis Kārlis K., Valkā. Teicējs Alfrēds O., Valkā.
Var.: 2 no Rīgas, PBK; no Liepājas, PBK.
6. MUZEJĀ UN TEĀTRĪ.
b.     MUZEJĀ UN TEĀTRĪ.
118.
Puika ar meiteni muzejā apskata kādu gleznu, uz kuŗas ir pliks vīrietis un sieviete. Meitene nevar izšķirt, kuŗš ir vīrietis un kuŗa sieviete, bet zēns, gudrāks būdams, paskaidro: «Šis te. laikam, ir vīrietis, jo viņam ir «šlipse» priekšā.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Gulbenē.

119. Mamma to prot labāki. Tēvs: «Meitiņ. kā tev labi patika jaunā aktrise vakardienas izrādē?» Ģimnāziste: «Ļoti labi! Tikai pārģērbšanās skats viņai izdevās vāji: māmiņa to izdara labāki.»
Uzrakstījis Pulkvedis. Stāstījis P. B-dis, Rīgā.
c.  IELAS PUIKAS.

120. Dāma un puisēns. Pa ielu iet dāma, satinusies lielā zvērādas kažokā. Te viņa ierauga mazu, noskrandējušu zēnu. Nosalušās rociņas sabāzis biksītēs, tas sarāvies sēd grāvmalā. Dāma apstājas un mazajam līdzcietīgi jautā: «Ak tu, Dieviņu! nu kas tad ir, vai maziņam nesalst?» - «Nē, mazais nesalst,» atbild puisēns, «to es turu rokā, bet man pašam gan tā kā drusku pavēsāk metas!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rēzeknē.

121.
Ielas puika apķēries ap kādu izkārtņu stabu un mēģinājis to izvilkt, skaitīdams: «Vai nāksi ārā, vai nē, vai nāksi ārā, vai nenāksi?» Ap «stiprinieku» drīz vien salasījies liels bars ļaužu. Bet ilgi tie nedabūjuši brīnīties. No «stiprinieka» puses atskanējis «artilērijas troksnis» un izplatījusies «smacējoša gāze». Tas pats tikai noteicis: «Tu re', ka iznāca!»
Uzrakstījis Jānis S- ms, no Smiltenes. Teicējs J. B- ņš, no Bilskas pag.

122.
Kāds vīrs, gribēdams izlikties par vācieti, vaicājis zēnam: «Cik vifil ūr?» - «Bez firtel drei, un līdz drei tu vari man iepūst!» Vīrs saskaities, sācis zēnu ķert rokā un kliegt: «Ķeriet, ķeriet to blēdi, turiet to nekauņu!» To izdzirdīs kārtībnieks, piegājis vīram klāt un jautājis, ko šis tā bļaujot? «Jā,» atteicis vīrs. «es viņam prasīju, cik vifil ūr? un šis atbildēja - bez firtel drei, un līdz drei tu vari, man iepūst!» - «Nu, ko tad jūs bļaujiet?» brīnījies kārtībnieks. - «vēl takšu līdz trim veselas piecpadsmit minūtes.»
Uzrakstījusi E. C -a, Jelgavā.
d. TRAMVAJĀ. 123.
Pārpildītā tramvajā brauc kundze ar savu mazo meitiņu. Tā kā nav nekur vietas, kur apsēsties., tad kāds kungs paņem mazo klēpī. Mājās māte jautā meitiņai, kāda bija sēdēšana. Mazā uz to atbild, ka esot bijusi laba. tas esot bijis skolotāja, kam viņa sēdējusi klēpī. «Kā tu to zini?» izbrīnījusies jautā māte. «Nu, viņam bija pinals kabatā!»
Uzrakstījusi S. R. Teicējs A. T., Rīgā.

124. (var.)
Tramvajā piesēduši daudz pasažieru. Kādu meiteni iespiež klēpī kādam virsniekam. Te meitene sāk sajust kaut ko cietu... «Kas jums kabatā?» viņa vaicā virsniekam. - «Pīpe,» -tas nosarkdams atbild. Te pretīm sēdošais kungs. Jau labi vecs gados, aicina meiteni: «Nalkat man klēpī! Es jau desmit gadus «nesmēķēju».»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.
e.  PIE ROTAĻLIETĀM.

125.
Konditorejā ienāk meitene un prasa par 10 snt. šokolādes lellīti-puisīti. «Kāpēc puisīti?» brīnās pārdevēja. - «Tur vairāk šokolādes,» - meitene atbild.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

126. Mans tēvs pats visu taisa. Pirms Ziemassvētkiem pie kāda rotaļlietu veikala loga sapulcējušies daudz bērnu, kuŗi apbrīno skaistās lellītes. Starp tiem arī kāda nabadzīga sētnieka dēls Pēterītis. Kāda meitenīte saka uz citiem: «Mans papus mani šeit nopirka.» Arī citi bērni saka: «Mani arī te nopirka.» Tad kāds zēns prasa Pēterītim: «Vai tavs tēvs tevi arī šeit nopirka?» - «Nē,» atbild Pēterītis. «mans tēvs pats visu taisa, viņš nav tik bagāts.»
Uzrakstījusi R. Sk. Teic. F. G., Alūksnē un Cēsīs.

f.    GODOS.

127.
Kāda smalka dāma mācījusi savam mazajam zēnam, ja viņam griboties iet laukā (tupēt) un istabā esot viesi, lai viņš vienmēr sakot: «Es gribu iet pastaigāties.» Labi. Reiz sanākuši viesi un visi sēdējuši pie galda, kad pēkšņi zēns iesaucies: «Māmiņ, es gribu iet pastaigāties.» - «Pagaid', pagaid', dēliņ, tūliņ iesim,» - atsaukusies māte. Zēns atkārtojis vēl reiz: «Es dikti, dikti gribu iet pastaigāties.» - «Pagaid', puisīt, vēl tikai saldo ēdienu paēdīsim, tad tūlīt iesim.» - Bet nu jau puika raudādams sacījis: «Māmiņ, es jau pastaigājos...» Pa grīdu tecējusi vesela upe.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. E. Jēgers, no Jaunlatgales.
Kāda profesora jauna un nevainīga meita aizgājusi viesībās. Starp viesiem bijis arī kāds vecs pulkvedis, kas stāstījis daudz pikantas anekdotes un asprātības. Kad meita pārnākusi mājās, tēvs prasījis, kā šai labi gājis? Šī atteikusi, ka ļoti jautri un patīkami. Vecais pulkvedis arī esot bijis un stāstījis dikti jocīgas lietas. Visi esot ļoti smējušies. Nu. ko tad viņš īsti tādu esot teicis, prašņājis tēvs. «Starp citu viņš teica tā,» atbildējusi meita, «ieliekot cietu, izvelkot mīkstu!» Profesors uztraucies, ka tik jaunu meiteņu klātbūtnē varot tādas lietas runāt! Bet meita mierīgi turpinājusi: «Bet, papiņ, tās jau nebija nekādas bezkaunības! Visu viesu klātbūtnē viņš man parādīja, kā to dara!... » Profesoram mute vien palikusi vaļā: «Ko? Viņš tev to rādīja?» - «Jā,» atbildējusi meita, «viņš paņēma cietu cvībaku, ielika karstā tējā un izvilka mīkstu!»
Uzrakstījusi S. R. Teicējs S. F., Rīgā.

129.
Kādās bērēs noticis šāds gadījums: Šķirsts ar mirēju bijis ienests istabā, sveces iedegtas, un pērminders sācis čāpstināt, taisīdamies uz runāšanu. Vārdu sakot, - iestājies pats svinīgākais brīdis visā bēru padarīšanā. Tad, vispārējam klusumam un svinībai valdot, piepēži ar lielu troksni un steigu iedrāzies iekša kāds puika un pieskrējis pie krustmātes, izmisis saukdams: «Krustmāt, krustmāt, vai man' māt' redzēj'?» Krustmāte grūdusi šim sānos, lai apklust, bet puika vēl stiprāk brēcis tālāk: «Mazais Augustāns acs vie' bolus un pardus, - laikam, būs apsadirsnījies!»
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr. g.    VIESNĪCĀ UN MEITU MĀJĀ. 130.
Reiz bijusi skaista ganu meita. Viņu noskatījies viens glauns kungs un paņēmis līdz uz Rīgu. Aizvedis uz viesnīcu un prasījis, kāda nu viņai būtu vēlēšanās, viņš visu izpildīšot. Meita vēlējusies sīrupu un noēdusi veselas divas mārciņas. Bet nu palikusi pavisam domīga un nerunājusi neviena vārda. Kungs nu prasījis, vai viņai neesot vēl kāda vēlēšanās. Jā, - dirst griboties!
Uzrakstījusi Alma M-ne, Rīgā. Teicēja Anna St-te, 40 g. v.. Patkules pag.
LFK 450, 1674.

131. Kā cilvēku taisīši.
Viens zemnieks vedis uz meitu māju pilsētā pienu. Vienu rītu viņč paņēmis līdz arī savu mazo puiku. Tēs pats ienesis meitu mājā piena kannu, un puika palicis ārā, vāģos sēdot. Puika skatījies un brīnījies: kas tā tāda par māju. Citās mājās cilvēki staigājuši, bet te vēl viss bīš klusu, un logi bīši aizslēģēti. Puika prasīš vienam gaŗām ejošam puikam, kas tā par māju esot? Tas atbildēš, ka tā esot tā māja, kur cilvēkus taisot. Puikam bīsi ziņkārība redzēt, kā cilvēkus taisa. Viņč piegāš pie vienām durīm. Pa atslēgas caurumu puika redzēs, ka divi pašreiz bīši gultā...
Uz māju braucot puika bīš varen dziļdomīgs un ar tēvu nemaz nerunāš. Tas prasīš, ko šis tāds noskumis un kamdēļ nerunājot? Puika atbildēš: «Jā, tēt, tagad es redzēju, kā taisa cilvēkus. Cilvēks jau bija gatavs, tik pakaļā vēl caurumu borēja.»
Uzrakstījis Kārlis S-ņš, Smiltenē. Teicēja Alīda J-me, Smiltenes pag.
LFK 207, 765.
II. Puiši un meitas.
1. MĀTE UN MEITAS. a.  DEVĪGA MEITA. 132.
Kāda meita pastāvīgi dzīvojusi «zaļas dienas». Nelīdzējusi ne mātes bāršanās, ne raudāšana: viens brūtgāns nokāpis, otrs kāpis virsū, bet aiz durvīm vēl trīs daikus stiķinājuši. Reiz māte izraudājusies un izrājusies, noteikusi: «Nudie, meit', ja tu šitā vēl ilgāki gribēsi dzīvot, tad tev drīz vien vārnas sāks staigāt pa muguras virsu kā Indriķienes cūkai!» (Šo teicienu bieži lieto par novārgušiem lopiem, kuŗi tikko vairs uz kājām turas).
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ļaudonā.

b.  NEIZDEVUŠĀS MEITAS.

133. Padumja meita.
«Mam', redzi, viņu sētu Jonels iedeva divus naudeļus!» - «Par ko tad tā viņš tev deva? » - «Viņš man iepipeļoja un iedeva divus naudeļus!» -
- «Vai. meitiņ, tā nav labi, ej tūdaļ pie Janka, atdod viņa kapeikas, lai viņš tevi atpipeļo!»
Uzrakstījis O. T-ms, Alsviķu pag. Noklausīta Vestienas pag. 134.
Kādai mātei bijusi slinka meita. Kādu rītu. kad meita vēl gulējusi, sabraukuši precinieki. Māte, gribēdama meitas slinkumu noslēpt, stāstījusi preciniekiem, ka meita vakar ilgi vērpusi, tamdēļ šorīt vēl guļot. Te tā izdzirdusi, ka meita kambarī jau sāk grabināties. Māte iegājusi pie meitas un skaļā balsī (lai precinieki dzirdētu) prasījusi: «Ko tu, meitiņ, meklē? Vai vērkuli?» - «Vērkuli, vērkuli!» izbrīnējusies un dusmīgi atsaukusies meita: «Dores meklēju, dierst gribu!» To izdzirduši precinieki un aizbraukuši.
Uzrakstījis O. D-te, Mellužos. Teicēja A. P-one.

135.
Kādai mātei bija akla meita, kuŗu tā gribēja izprecināt. Atbrauc precinieki. Māte iespraudusi sienā adatiņu un meitai šo vietu parādījusi jau agrāk. Vienam preciniekam piepēži notrūkst svārkiem poga. Māte grib to piešūt, bet meita neatļauj. Viņa pati paņem adatu un tai laimīgi izdodas pogu piešūt. Pārējie ļaudis iziet ārā, un meita paliek viena ar savu «izredzēto». Bet brūtgāns tomēr šaubās par savu «nākošo». Viņš izģērbjas kails, atsēžas un sauc, lai meita nāk to noskūpstīt. Meita paklausa - un lieta ir darīta... Kad precinieki aizbrauc, māte prasa: «Nu, kā tev labi gāja?» - «Nu, nekas, viņš man lika sevi noskūpstīt, un es arī to izdarīju. Tikai nezinu, kādēļ viņam tā mute tik šausmīgi smirdēja!... »
Uzrakstījusi S.R. Teicēja I. Z., Rīgā.
2. TĒVS, DĒLI UN MEITAS. 136 - 137.
1.	Kādam tēvam bijuši trīs dēli. Divi pelnījuši jau paši sev maizi, bet jaunākais dēls dzīvojis pie tēva un ēdis tēva maizi. Tēvs kādā dienā prasījis jaunākam dēlam, kad šis pelnīšot sev maizi, jo šis jau esot diezgan liels un varot pats pelnīt. Dēls teicis, lai dodot viņam pieci simti rubļus naudā, tad šis iešot pelnīt maizi ar pipeli. Tēvs arī iedevis un palaidis tautās maizi pelnīt.
2.	Dēls aizgājis pie kādas pils un lūdzis darbu. Pilskungs viņu arī pieņēmis par sulaini. Pilskungam bijusi ļoti skaista meita, bet liela pisle. Dēls kādā vakarā piegājis pie pilskunga meitas un teicis, lai šī paceļot brunčus līdz ceļa galiem. Meita bijusi ar mieru, bet tad lai šis maksājot simts rubļus. Sulainis devis otru simtu, lai šī paceļot drusku augstāk. Meita arī pacēlusi. Tad dēls devis trešo simtu, lai viņa paceļot brunčus līdz melnumam. Meita arī pacēlusi. Bet tagad meitai iegribējies tā pist, ka, viņa apsolījusi tam dot divi simts rubļus. Bet dēls iebāzis tikai drusku. Tad meita solījusi atkal dot divus simtus, lai šis iebāžot līdz dibenam. Bet dēls iebāzis tikai līdz pusei. Tad meita vairs nevarējusi nociesties un devusi vēl sešus simtus, lai bāžot līdz dibenam. Tad dēls arī iebāzis līdz dibenam. Šaī brīdī uznācis pats pilskungs un, ieraudzījis savu meitu ar sulaini pisoties, tūliņ aizdzinis sulaini projām. Dēls pārnācis mājās un teicis tēvam, ka viņš esot nopelnījis vēl pieci simti rubļu klāt pie tās naudas, kuŗu šis šam iedevis un vēl esot izpisis kunga meitu. Tēvs par to sabijies un gribējis dēlu padzīt. Bet dēls tēvu apmierinājis, un viņi dzīvojuši laimīgi.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Kārlis Až-kalns, 65 g. v., Cesvaines pag. Madonas apr.
LFK 72, 2269.
138.
Kādam tēvam bijušas trīs meitas, bet mantas gan nebjis visai daudz. Kad nu reiz tēvam pienākusi miršanas stunda, tas iesaucis pie sevis visas trīs meitas un solījies mantu atstāt tai, kuŗa būšot visapķērīgākā. Labi. Pasaucis vienu meitu pie gultas un prasījis: «Cik tev ir mutes?» «Divas,» šī atbildējusi. - «Kuŗa vecākā?» - «Apakšējā, jo tai jau ir bārda!» - Labi, prasījis otrai meitai. Tā ar' teikusi, ka mutes esot divas, bet vecākā esot augšējā, jo tai esot zobi. - «Labi ar' tā atbildēts!» tēvs piekritis. Nu pienākusi trešās rinda. Arī tā teikusi, ka mutes asot divas, bet augšējā esot vecākā, jo apakšējā, kā jau jaunākā, vēl vienmēr knupi zīžot. Tēvam patikušas visu meitu atbildes, un šis ņēmis un sadalījis savu mantu trijās līdzīgās daļās.
Uzrakstījis Oļģerts. Teicējs O. 5. VIENTIESĪBA SEKSUĀLĀS LIETĀS. a.    AIZŠŪTAIS GODIŅŠ.
139.
Kādai mātei bijusi ļoti godīga meita - baznīcā vien ar māti gājusi. Kādā dienā māte saslimusi. Slimība iekritusi svētdienā. Māte raidījusi meitu baznīcā, piekodinādama: «Ej vien, meit, tikai godiņu vien nepalaid!» Lai godiņam tik ātri nevarētu klāt piekļūt, māte aizšuvusi cieši jo cieši meitas bikses. Meita, baznīcā iedama, vienmēr pacēlusi svārkus un paskatījusies, vai godiņš nav izkritis. Kāds jauneklis to novērojis un jautājis, ko šī vienmēr tur skatoties. Meita paskaidrojusi, ka, lūk, godiņš varot izbirt. Tad jauneklis teicis: ««Nāc vien, meitiņ, man līdzi. Es tavu godiņu tā aizšūsu, ka tas vairs nekad nepazudīs!» Meita paklausījusi puisim. Abi iegājuši krūmos, un puisis aizšuvis meitas godiņu. Mājās pārnākot, meita teikusi mātei: «Māmiņ, nu mans godiņš tā aizšūts, ka tas nekad vairs neizbirs!» Māte gan sapratusi notikušo, bet meitas «aizšutajam» godiņam nevarējusi līdzēt.
Uzrakstījusi E. Otilija, 40 g. v., Vecmuižas p.

140.
Kāda meita īsi pirms kāzām gājusi uz pilsētu «šleieru» pirkt. Izejot, māte tai piekodinājusi pa ceļam godu nepazaudēt. «Kur tad tas gods ir?« prasījusi meita. Māte atteikusi, ka zem brunčiem. Ejot meita aizvien pacēlusi brunčus un apskatījusies, ka tur kas neizkrīt. Pretī tai braucis kāds miesnieks un to ievērojis. «Ko tu tur, meitiņ, skaties?» viņš jautājis meitai. Meita atteikusi, ka skatoties, lai gods neizkrītot. «Vai, meitiņ, tas jau tad bus izkritis, nāc labāk, es tev to atkal ielikšu!» teicis miesnieks. Meita arī bijusi ar mieru, un miesnieks nu ņēmis un ielicis «īstu godu». Kad meita pārgājusi mājā, māte prasījusi, kā nu labi ceļā izgājis? Meita priecīgi stāstījusi, ka viss labi. Gods gan esot reiz izkritis, bet miesnieks to no jauna ielicis. Māte nu gan sapratusi, kas par lietu, un ņēmusies meitu rāt. Pašreiz nācis meitas brutgāns. Tas prasījis, kas tad te par troksni, par ko tad māte tā meitu rājot. «Nekas, nekas,» steidzīgi atbildējusi māte, «Anniņa sasita zaļo kruzīti. Tāpēc es baros... »
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja S. E., Rīgā.

141. Ko nozīmē sātāns. Reiz kāda meitene gājusi caur mežu un apmaldījusies. Vakarā tā nonākusi pie kādas mazas mājiņas. Iegājusi iekšā un prasījusi ceļu uz mājām. Kungs, kas mājiņā dzīvojis, teicis, lai šī paliekot tepat pa nakti. Meitene arī palikusi. Bijis jāiet gulēt. Izģērbjoties meitene pirmo reizi mužā ieraudzījusi vīrieša daiktu un prasījusi, kas tas tāds esot? Kungs atbildējis, ka tas esot sātāns, un ja tas sākot trakot, tad meitenei, kuŗai esot elle, tas jāapmierinot. Tā arī tiešām sātāns sācis trakot un meitene arī to apmierinājusi. Bet otrā dienā sākusi trakot meitenes elle - un meitene teikusi: «Es tavu sātānu apmierināju, bet tagad apmierini manu elli!» - «Es to nevaru,» atbildējis kungs, «jo pēc dažiem mēnešiem tev kaut kas ieradīsies!» Nu meitene zinājusi, ko nozīmē sātāns...
Uzrakstījusi LUcija B-zais, Skultes pag.
b.  DUMJA MEITA. 142.
Kāda padumja meita, kuŗa pirmo nakti pavadījusi kopā ar kādu puisi, jautājusi mātei: «Māt, māt, kādēļ tas pimpuls tik saldens?» - «Tādēļ, meiti, ka viņam briljantiņš galā.» -«Bet kad divi briljantiņi butu galā?» - «Tad, meiti, tas butu vēl saldenāks!» -
Uzrakstījis K. B-ums, Rīgā. Teicējs K. V-ss, 38 g. v., Podzenu pag., Valmieras apr.
LFK 23, 6692.

143 - 144. Kā pankūkas cepuši. 1. Reiz vienam puisim bīsi brute. Viņš brutei vienādi prasīš, lai dodot pist. Brute no tā nekā nezinājusi un sacīsi, ka nedošot. Reiz viņa prasīsi tēvam, kas tas esot un kā to darot. Tēvs pieslēš pie koka trepes un licis, lai meita uzkāp uz trepēm. Tad viņš ņēmis to pie kājām, rāvis zemē un sacīs: «Tā pisas.» Meitai bīsi visa pakaļa jēla. Un kā brugans atnācis, tā viņa sacīsi, ka ne par ko tam nedošot, jo tas esot traki gruti.
2. Puisis meitu apprecēš. Bet arī tad tā viņam nedevusi. Viņč nu nezināš, ko darīt un gāš pie sievas tēva sUdzēt. Sievas tēvs sacīš: «Muļķi, saki, ka pankūkas cepsim.» Vīrs gāš vakarā mājā un sacīš uz sievu: «Sievī, šovakar mēs pankukas cepsim!.. » Vienu svētdienu vīrs ar sievu aizgāši pie sievas tēva ciemā. Sievas tēvs prasīš, kā nu šiem labi ietot? Meita priecīga stāstīsi: «Mums jau iet labi, mēs jau nakti cepam pankūkas. Tiklīdz panna pagāžas, tā tauki pāri.» -
Uzrakstījis Kārlis S-ņš, Aumeistaru pag.
LFK 207, 395.

145. - 146.
1.	Reiz kāda māte savu meitu labi vien audzinājusi un tā no dumām lietām neko nezinājusi. Māte visas dumās lietas turējusi noslēpumaini un par tām meitai nekad neko neteikusi. Tā meita jau bija izaugusi liela - svēta kā eņģelis. Kādu dienu māte meitu aizsūtījusi, lai aiznesot uz tīrumu puisim launagu. Meita bijusi paklausīga un tūlīt aiznesusi. Launagā bijušas zemeņu ogas ar saldu pienu un maizi. Puisis nu ēdis, ēdis un apskatījis meitu.Viņam meita patikusi un tas domājis, kā pie meitas piekļūt un no tās vismaz vienu reizi dabūt.Viņš jau to agrāki novērojis, ka meita no dumām lietām nekā nezinot. Viņš ogu trauku turējis uz meitas klēpja. Tas uz kādu reizi sācis meklēt meitai pa klēpi. Meita tūlīt prasījusi, kas šim tur esot iekritis. Puisis atteicis, ka viena oga esot iekritusi šās kāju starpā un nevarot laukā dabūt. Meita, no tā nekā nezinādama, nodomājusi, ka puisim taisnība, un pūlējusies pati dabūt ogu laukā. Bet viss bijis velti, ogu laukā nedabūjusi. Puisis teicis, ka šis bez tās ogas nemaz nevarot iztikt, šam viņa esot jādabū rokā. Meita teikusi, ka nevarot jau nekādi dabūt laukā. Puisis atteicis, ka šam gan esot tāds pirksts, ar to gan šis dabūšot laukā. Bet tad šam esot šai jāgulstās virsū. Meita arī bijusi ar mieru, lai meklējot ogu rokā, kad tā šim tik vajadzīga. Puisis arī nu tik gūlies meitai virsū un sācis meklēt. Meita arī tūlīt priecājusies un iesaukusies, vai tad tik patīkama esot tā meklēšana, nu, tad lai meklējot vien. kamēr dabūjot. Puisis arī to pašu domājis un meklējis ogu. kamēr vien paticis.
2.	Pārgājusi meita mājā un bijusi priecīga un laimīga. Māte, redzēdama meitu tik priecīgu pārnākam, prasījusi: «Kas nu tev tik labs gadījies, ka esi tik priecīga?» Meita nu atteikusi, ka puisim pazudusi viena oga, un tā iekritusi šai kāju starpā. Puisis nu uzgūlies šai virsū un meklējis pazudušo ogu rokā. Un tā meklēšana bijusi tik jauka un patīkama, kādu šī vēl nekad savā mūžā neesot piedzīvojusi. Māte nu gan sapratusi, ko meita izdarījusi un iesaukusies, ka nu meitas godiņš esot pagalam, kas nu vairs šo precēšot. Šai nu tūlīt ar puisi esot jāprecējas, citādi, kur tas kauns, ka šai bez vīra būšot bērns. Meita nu acis vien ieplētusi, kāpēc šai jāprecejas, kāpēc šai bērns būšot? Gan jau stārķis aiznesīšot gaŗām, meita noteikusi. Māte nu nesapratusi - smieties, vai raudāt. Bet nu vairs neko nevarējis darīt, kad pati tik dumu meitu izaudzinājusi.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Jānis U-ejs, 57 g. v., Patkules pag.. Bikseres muižā. Noklausīta
Sarkaņu pag., Madonas apr.
LFK 72, 14123.
c.  ABI DUMJI. 147.
Bijis reiz puisis Jānis (tāds pamuļķis un šļupstētājs) um meita Jūle arī nebijusi labāka. Kādreiz puisis dabūjis zināt, ka vīrietis un sieviete taču varot kopoties. Šo ziņu viņš izstāstījis meitai JUlei. Tā bijusi ar mieru šo priekšlikumu pamēģināt izvest dzīvē... un sākuši.Bet te... noticis viņiem kaut kas nedzirdēts un nesaprotams... noticis «spraukšķis», un Jūlītei sākušas asinis tecēt. Nu abi jaunieši tā sabijušies un nesapratuši, ko iesākt. Jūlīte nokaunējusies ieprasījusies, ko lai šī nu darot, cilvēkiem taču nevarot to teikt. Arī Jānis neko nezinājis, kā tikai vientiesīgi raudādams noteicis: «Jā, atinit tek! Tēdētim abi labāk un laudātim... »
Uzrakstījis R. K. Teicējs M.V., Taurkalnes pag. d.    DUMJŠ DĒLS. 148.
Kādam tēvam bijis dēls, kas gluži neko vēl nav zinājis par vīriešu un sieviešu kopošanos. Laiks jau būtu precēties, bet kur tāds lai precas? To tēvs nogudrojis sūtīt ar malku uz pilsētu, piemānīdams, ja pienāk vīrietis un prasa, cik maksā, lai teic, ka, jau pārdota, bet ja sieviete prasa, tad lai teic: vienu pisienu. Dēls aizbraucis arī. Kā uzbraucis uz Tirgus, pienākusi veca vācu dāma un prasījusi: «Cik maksā?» - «Vienu pisienu», šis atteicis. Šī gan nosarkusi, bet tad padomājusi un teikusi, lai brauc līdz. Šis aizbraucis, malku izkrāvis un gājis iekšā pēc pisiena. Dāma devusi šim pa priekšu ēst ābolu ķīseli. Šis ēdis un brīnījies, vai tad ābolu ķīseli pilsētā sauc par pisienu. Nosmējies par savādo vārdu un paēdis braucis mājās. Mājās tēvs prasījis: «Nu, vai dabūji pisienu?» - «Dabūju,» - šis atteicis. «Nu, vai bija labs?» Tēvs prasījis tālāk. - «Labāks bija gan kā mājās vārītais. Saldāks bija. Cukurs, laikam, bija vairāk klāt... » šis stāstījis. «Kas par saldāku?» tēvs nesapratis. - «Nu, ābolu ķīselis, ko pilsētā par pisienu sauc!» Nu tēvs sapratis, ka dēls piemānīts.
Uzrakstījis J. Teicējs R. Š., Valkā.

149.
Tēvam bijis viens pats dēls, kuŗu tas ļoti izlutinājis. Dēls jau bijis labi paaudzies, bet nekad vēl nebijis pie meitām. Tāpēc vienmēr bijis neapmierināts un sūdzējies, ka neesot labi. Tēvs sapratis tūlīt, kas par lietu. Iedevis naudu, lai ejot pie meitām. Dēls paņēmis naudu un gājis. Saticis uz trepēm vecmāmiņu un izstāstījis, ka tēvs iedevis naudu un licis iet pie meitām. Vecmāmiņa teikusi, ko šis iešot pie svešām sievietēm, lai nākot viņai līdzi. Nauda palikšot pašu ģimenē. Dēls arī paklausījis, aizgājis līdzi un bijis ļoti apmierināts. Mājās tēvs prasījis, kur šis esot bijis un kā paticis? Dēls atbildējis, ka pie vecmāmiņas un bijis ļoti labi. Tēvs uz dēlu noskaities un kliedzis: «Kā tu drīkstēji ar manu māti?» Dēls mierīgi atbildējis: «Un kā tu drīkstēji ar manu māti!?»
Uzrakstījusi S. R. Teicējs S. F., Rīgā.
4. MEITAS PAR SEVI. a.    ZĪLĒŠANA UN MĀŅI. 150.
Māras dienas rītu puiši un meitas gājuši uz dīķi muti mazgāt, lai nepiesitas «lāča miegs». Visi aizgājuši, tikai Mārtiņš, laiskākais no puišiem, negājis. - «Nu: cik ilgi tad gulēsi? Vai neiesi muti mazgāt! Guļ, ka ne kustēt nekust!» kāda no meitām, šim gaŗām iedama, bārusies. Bet Mārtiņš tikai laiski izstaipījies un norūcis: «Ej nu, ko tu murkšķi, kā tu zini. ka man nekust? Nāc palūkā - puslokus vien met! Kā smejies: pats guļu, bet ļipa kust!» Mārtiņš atteicis.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

151.
Māres dienas rītā bērni skrējuši skaidienā skaidas lasīt, lai pa vasaru vairāk putnu ligzdu varētu uziet. Kāda no lielajām meitām, kuŗai nu gan zobi uz putnu ligzdām ne visai deguši, tomēr salasījusi skaidu pilnu priekšautu un, tās pār nama jumtu sviezdama, teikusi: «Dod, Dieviņ, dod labi daudz!» - «Ej nu, ej, ko tad tu, liels cilvēks, ar bērnu darbiem!?» saimniece, gaŗāmiedama, smējusies. - «Es jau tik tāpat,» meita apjukusi stostījusies, «es jau gribu, lai manu «pereklīti» labi daudz puišu nākamai vasarai uziet!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

152.
Veca gada vakarā dažāda laimes zīlēšana gājusi pilnā spēkā. Starp citu salikuši zem daudzām cepurēm dažādas mantas, kuŗai katrai bijusi sava nozīme: žagari - pēriens, kronis - kāzas, ogle - zārks un zem vienas cepures palikuši arī no papīra izgrieztu stārķi. Šo cepuri paņēmis kāds no puišiem un, stārķi ieraudzījis, nospļāvies: «Tīrā lopu mocīšana! Nu, kā un pa kurieni viņš man izvilks to, ko velk meitiešiem?!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

153.
Veca gada vakarā, cepuŗu laimes zīlēšanā, zem vienas palikuši arī rotaļu lietiņu -šūpulīti. To gadījies paņemt kādai no meitām. Tā, šūpuli ieraudzījusi, nosarkusi. Visi smējušies, bet meita pusdusmīgi iesaukusies: «Nudie', cik glupi! Es tik vienvakar Jānim... un vairāk nevienam, bet šie jau tūliņ diezin ko!..»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

154.
Veca gada vakarā divas meitas, abas labas draudzenes, lējušas laimes. Abām bijusi tikai viena vienīga doma: vai dabūs nākamā gadā vīru, vai atkal būs tukša jāpaliek. Pirmā izlējusi un izņēmusi alvas gabalu no ūdens ķipja, priecīgi iesaukusies: «Būs, būs - ir, ir pipele!» - Otrā skaudīgi paskatījusies un noteikusi: «Nu, ja tik skrebuļaina, tad tu gan ilgi necietīsi - tā jau pēc dadžu krūma izskatās!» - «Lai ir, kad tik kāda! Ja tev nebūs, redzēs, ka pati vēl pie mana «dadžu krūma» līdīsi!» pirmā priecājusies.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

155.
Viena meita jaungada naktī skatījusies krāsnī ieliktā spogulī, lai redzētu savu nākamību. Viens puisis to pamanījis un piebāzis pliku pakaļu pie loga tā, lai tā atspīd spogulī. Meita, skatīdamās spogulī, to ieraudzījusi un briesmīgi pārbijusies.
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīgā. Teicējs Jānis S - is, Bērzmuižas pag.
LFK 32, 3380.
156.
Mana tēva māte, kad jauna bijusi, gājusi ar citām meitām uz kūti avanus ķert. Māju puisis to noklausījies un aizgājis pirmais uz kūti. Novilcis biksas, iekāpis aitas aizgaldai un gaidījis, kad nu meitas nāks. Sanākušas ar' visas um smiedamās, runādamās sākušas grābt avanus. Te viena meita uzklupusi puišam, nobijusies, sākusi kliegt nelabai balsei, un tā visas aizskrējušas uz istabu.
Uzrakstījusi Alma R-te, Lielvārdes pag. Teicēja Made Rudzīte, 89 g. v., Lielvārdes pag.
LFK 568, 1357.

157. (var.)
Meitas jaungada naktī gājušas kūtī aunus ķert, lai zinātu, vai nākamgad apprecēsies, vai nē. Kāds puisis, gribēdams meitas iznerrot, novilcis bikses un noliecies arī ielīdis aitu barā. Kā tad, meitas ķērušas, un viena saķērusi puiša pautus um priecājusies, ka nu ir auns rokā.
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīgā. Teicēja Jūlija V-viča, 54 g. v., no Taurogas p.

158.
Senajos gados nākušas no pirts sestdienas vakarā divas meitas. Bijusi ziema. Mēness spīdējis spoži. Viena teikusi: «Cik skaidrs laiks, un cik mēness spoži spīd!» Bet otra atteikusi: «Mana pakaļa gan tagad spīdētu vēl spožāki - kā tagad tā nomazgāta!» - Tā uzreiz runātāja tikusi pacelta gaisā ar visiem tukšiem spaiņiem un kāšiem, un aizrauta uz mēnesi. Vēl tagad, pilnam mēnesim gaiši spīdot, ir redzams, it kā cilvēks kad stāvētu mēnesī ar nēšiem uz pleciem. Pirms tam mēnesī nebijis nekas tāds redzams.
Uzrakstījis Fr. Kr-ņš. Vec-Gulbenē.
LFK 142, 2075.
b.    ANEKDOTISKAS MĪKLAS.
159.
Kas ir mīlestība? Mīlestība ir viens augons pie sirds, pie pakaļas uzdurams!.. -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs S. F.

160.
Kas ir vislielākā aizmāršība? Tā ir: pavadīt nakti ar sievu un no rīta aizejot atstāt uz naktsgaldiņa rubli! -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs P.R.
161.
Kāds ir vislielākais ātrums? Tas ir: braukt ar ātrvilcienu, tam ejot pilnā gaitā - izlēkt, noturēt ar ganu meitu sakarus, paņemt bērnu līdzi un atkal taī pašā vilcienā ielēkt atpakaļ!
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs P. R.
162.
Reiz satiekas divi draugi, kuŗi ļoti ieinteresēti jautājumā par sievieti. Viens prasa: «Draugs, kāda starpība ir starp pudeli un sievieti?» - «Pudeli vispirms pilda un tad korķē, bet sievieti vispirms korķē, tad pilda.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja I. Z., Rīgā.
163.
Kāda starpība starp sievieti un operu? - Operā vispirms nospēlē uvertīru un tad paceļ priekškaru. Bet sievietei vispirms paceļ priekškaru - un tad nospēlē uvertīru...
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja A. Š., Rīgā.
Kāda starpība starp vārdiem «jaunkundze» un «madam»? Pirmo var lasīt tikai no viena gala. bet otru no abiem.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja A. Š., Rīgā.

165.
Kāda starpība ir starp dvieli un sievieti? Dvielī aizvien meklē sausāko vietu, bet sievietē slapjāko.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā.

166.
Bijusi kāda jautra un bezbēdīga meita, kuŗa gribējusi ap sevi redzēt tikai apķērīgus un izveicīgus cilvēkus. Tā reiz viņai prasa pist puisis, kuŗam apķērība un asprātība stāv pēdējā vietā. Meita noskata šo no galvas līdz kājām un saka: «Nu nekas, Jāni, dabūt jau dabūsi to, ko prasīji, bet uzmini pa priekšu manu mīklu: - «Kas dzimst bez ādas?» Puisis neziņā kasa galvu. - «Nezini? Nu tad uzmini tādu: «Mīstiklis caur logu lien.» - Arī nezini? Nu, tad ej un pasēdi vienu pusstundu aiz klēts. Ja pa to laiku uzminēsi, - dabūsi ko gribēji, ja ne, ej šoreiz vienu māju tāļāk.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Kalsnavā.

c.    MEITAS PAR SAVU ORGĀNU.

167.
Agrāk meitām neļāvuši agrāk precēties, iekams bijis saaudzis kārtīgs kūsis un novilkusies tā sauktā «vilka spalva». Reiz kāda meita, kuŗai vēl tikko kā sākušas spalviņas dīgt, traki gribējusi pie vīra tikt. Tādēļ šī izgājusi kāpostdārza malā, situsi pa vēdergalu ar smalkām nātrēm un teikusi: «Audz, audz. neraudi - paskat kā dārza kāpostiņi purinās!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Dagdas pag.

168.
Reiz meitieši mazgājušies upē, lējuši ūdeni kājstarpī un teikuši: «Lak, lak, peze, lai pizeles nenāk».
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Andrejs Brēģīts, 78 g. v., Cesvaines nespējn. m., Madonas apr.
LFK 72, 6834.

169.
Audz, peķīti, tu pie koka, ne pie meitu vēderiņ, tevis dēļ mauku sauca man tik daiļu augumiņu!
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teicējs P-ņš, Jānis, 44 g. v., Valmieras p.
LFK 25, 5349.

170.
Meitas aizgājušas uz upi peldēties. Visas sastājušās rindā, un kuŗa noģērbusies, tā ūdenī iekšā. Bet beidzamā, un arī pati vecākā, vēl izņēmusi caur kājām lakatiņu un apsējusi tā, ka lakata stūris nācis pežai priekšā. - «Kādēļ tu tā sien?» citas meitas prasījušas. - «Es negribu, ka tanī «venterī» vēži pielien - kā tad šos laukā dabūs!» vecā meita gudri noteikusi un, aiztaisījusi «venteri» ka nākas, gājusi ūdeni, bet vel joprojām ar likumu iedama ap visām siekstem un pazarēm, kur veži medz dzīvot.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
d.    MEITAS UN VĪRIEŠU ORGĀNS. 171.
Reiz meitas, ejot pa ceļu, atradušas vīriešu dzimuma orgānu. Pacēlušas to un brīnījušās. Viena teikusi: «Tas ir rugulītis.» Otra: «Nē, tas ir sprungulītis.» - Bet trešā: «Nē, tas ir meitu dievkocīts.» -
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā.
LFK 23, 2526.

172.
Reiz meita iesēdusies puisim klēpī un sajutusi zem sevis kaut ko cietu un apaļu. Viņa sacīsi: «Jūs, laikam, jaunskungs, esat skolmeistars, jums pinālis biksēs!»
Uzrakstījis Kārlis S-ņš, Smiltenē. Teicēja Alīde J-me, Smiltenes p.
LFK 207, 771.

173.
Pie meitām aiziet jauni zēni - pirmo reizi šādās gaitās. Meitas nopriecājas par tik naiviem un smukiem kavalieriem. Bet kad nu pats smukākais atpogā bikses un sāk to joku taisīt, meita pārsteigta iesaucas: «Va' velns, kas to būtu domājis, ka tam puikam tāds verķis, ar «galvu» dūres lieluma. Tas jau vai sirdi pa muti dzen laukā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

174.
Pie saimnieka ienācis kāds puisis un lūdzis naktsmājas. Šim ierādījuši guļas vietu gultā, zem kuŗas bijuši sabērti kartupeļi. Puisis aizmidzis. Šim guļot pie gultas pielīdusi kāda meita un gribējusi aptaustīt, kāda tad ciemiņam tā «manta» ir. Šī taustījusi, čamdījusi un beidzot saņēmusi aiz pautiem. Tanī brīdī pamodies puisis un meita, roku atraudama, iesaukusies: «Tpu tu, Dieva rokā, tādu misekli: es domāju, ka tie ir sasaluši kartupeļi un visu laiku brīnījos, kamdēļ šie nemaz nešķiŗas, un nu tikai redzu, ka nemaz nav no šķiramiem!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Unguru baznīcā.

175.
Guļ kopā puisis ar meitu. Puisim gribas, bet meita nedod. Puisis izmēģinās šo kā nekā iekarsēt: gan spiež, gan kutina, gan bučo, bet kā nekā, tā nekā. Beidzot ņem un ieliek tai savu daiktu taisni rokā. Meita par tādu padarīšanu saskaistas un iesaucas: «Vadzi, Jāni, ko tu te man lielies ar savu «cīsiņu», vai tu domā, ka es labākas mantas neesmu redzējusi!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Sāvienas pag.

176.
Bijušas divas draudzenes. Reiz viena no viņām sākusi nicināt pagasta brašāko puisi, kuŗš otrai draudzenei bijis tā kā pus pa brūtgānam. Pirmā nicinoši uzmetusi lūpu un teikusi: «Pe, tāds, kā Aizsilnieku Mārtiņš, manis dēļ bijis, nebijis. Man Ede stāstīja, ka viņam pipele esot uz mata kā mazais pirkstiņš. Ko gan lai ar tādu vīru darītu, ne tur lāga jušanas, ne lāga bērnu!» - «Ko nu Ede dzied!» - otrā strauji runātāju pārtraukusi, - «vai tad tas nezināms, ka visus tos sivēnus, kuŗus nevar nopirkt - nicina, ko kuŗš māk. Tāpat tas ir ar Aizsilnieku Mārtiņu.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Bērzaunes pag.

177.
Tas bijis vecos laikos. Trīs māsas dzīvojušas pilī. Reiz tās sākušas sarunāties, kāda gan vīriešiem varētu būt kaunuma zīme. Pirmā teikusi, ka mīksta, otrā, ka cieta un trešā, ka pavisam šķidra. Nācis krāsnkuris krāsnis kurināt. Māsas gājušas pie šā raudzīt, lai pārliecinātos katra par savu taisnību. Pirmā paraudzījusi - mīksts. «Nu, vai es neteicu, ka man taisnība!» tā lielīgi izsaukusies. Otrā raudzījusi - ciets. «Arī man ir taisnība!» šī teikusi. Trešā paņēmusi šķīvi un piegājusi raudzīt. Krāsnkurim uz šķīvja «kaut kas» noiet. Arī trešā māsa priecājas, ka viņai taisnība.
Uzrakstījusi J. M., Rīgā.
e.    KAVALIERI. 178.
A.	«Jūs ar mani iepazināties pirms vienas stundas, bet jau mērķējiet uz manu sirdi.»
B.	- «Nē, mīļā, es tik augstu nomērķēju.» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

179.
«Es zvēru tev, tu esi pirmais vīrietis, kuŗam es atdodos!» «Es ticu tev, mīļā!»
«Šausmīgi! Tu esi pirmais, kas man tic šaī lietā.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.
f.  AUGLIS. 180.
Divi dvīnīši sestā mēnesī spēlējuši kārtis. Te uzreiz kāds nācis. «Tas ir papus», - teicis viens. «Nē, tas nav papus,» atteicis otrs, «papus nekad nenāk ar cimdiem un gumijas mētelī!» (T. i. aborts.)
Uzrakstījusi S. R., Rīgā.

181.
Kāda meita tapusi grūta. Nevarēdama nekādas izejas atrast, tā aizbraukusi uz pilsētu. Pie kāda nama bijuši sapulcējušies vairāki cilvēki, un tur meita izdzirdusi sekošu aicinājumu: «Kam ir augļi, nesiet vai vediet uz N. ielu pie N. N. krogus mammas. Tā pērk visādus augļus un maksā augstas cenas!» Izdzirdusi šādus vārdus, meita tūliņ priecīga devusies pie N. N. mammas, nemaz nenoklausījusies saucēja pēdējos vārdos: «...jo viņa no šiem augļiem: āboliem, bumbieŗiem u. t. t. vārīs dažādas zaftes!.. » Nogājusi pie N. N. mammas, priekā starodama, meita teikusi: «Jūs, dzirdēju, pērkot augļus! Nu tad ņemat arī manu augli, es jums to atdodu gluži par velti!»
Uzrakstījis R. K. Teicējs M. V., Taurkalnes pag.
g.  MEITU KREKLI.

182.
Kāda meita bijusi tik nabadzīga, ka tai nav bijis pat ne krekla mugurā. Tā aizgājusi uz kapsētu, sazagusi kapa lentas un uzšuvusi sev kreklu. Kādreiz tā tomēr pieķerta un nodota tiesai. Tur tā izģērbta - un kas bijis redzams? Krekls sastāvējis no dažādām lentām. Uz krūtīm bijis rakstīts: «Dusi saldi», priekšā: «Mīla dzīvo mūžīgi» un uz pakaļas: «Pēdējais sveiciens no pūtēju biedrības!»
Uzrakstījusi Irma M-lde, Rīgā.

i.    BLĒŅAS UN TRAĢIKA.

183. Virsū uj, aber apakšā fui! Pirms kaŗa bija tādas ļoti lepnas divas māsas. Tās ļoti lepni ģērbušās. Puiši arī tām skrējuši pakaļ kā dulli.
Reizi, kā jau tas bijis parasts tos laikos, norunā viens skroderis, pusvācietis, puslatvietis. un citi puiši iet pie viņām meitās. Bet pa priekšu ies pie loga apskatīties, ko dara. Meitas pašulaik ģērbušās nost. Nu tas skroderis negribējis ne par ko iet iekšā, tas gribējis redzēt, kādas tad īsti izskatoties kailas meitas. Meitas, nekā ļauna nedomādamas, ņem un noģērbj kleitas un paliek kreklā vien, kas bijis ļoti melns. Tad skroderis tūliņ izsaucies: «Virsū uj, aber apakšā fui!» Šis teiciens tagad ļoti populārs.
Uzrakstījis Alberts B-ķis.Valsts Subates vidusskolā, no Aknišas pag., Kalnarāceņu sādžā, Ilūkstes apr.
Teicējs V. B-ķis, 60 g. v., Aknišas p.
LFK 565, 160.

184.
Reiz puiši aizgājuši meitās pie Imšu meitām un klausījušies, kā meitas pirdušas. Pirmā: «Ciming!» Otrā: «Ku runga!» Trešā: «Uz plaukt!» -
Uzrakstījis Kārlis S-ņš, Smiltenes pag.
LFK 207, 546.
185.
Divas meitas atejas vietā savas dabiskās padarīšanas nokārtojušas, bet nav bijis papīra. Viena teikusi: «Kad sakaltīs, tad nokritīs». To blakus dzirdējis puisis. Satikušies ēdiena veikalā. Puisim uzlijis uz drēbēm ēdiens. Viena no meitām tam to aizrādījusi. «Kad sakaltīs, tad nokritīs,» atteicis puisis.
Uzrakstījis K. B-ms, Rīgā. Teicēja J. St-me, Grienvaldes pag., Bauskas apr.
LKF 25, 5932.

186.
Kāda meita bijusi saderinājusies. Reiz tā gājusi pa lauku un appirdusies. Meita teikusi: «Nopirdies, pakaļiņa, neviens tevi nedzird,» Bet brūtgāns bijis turpat tuvumā. Meita dikti nokaunējusies, no kauna ielēkusi dīķī un noslīcinājusies.
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīgā. Teicējs Arvids S-dzis.
LFK 52, 1468.

187. Piržas krekls.
Ja senāk jauna meita appirdusies, tad tā no kauna gājusi kārties.
Vienreiz jauna sieva atvesta uz vīra mājām, dalījusi ziedus. Dodot vedējam kādu kreklu, viņai izskrējis tāds pakluss pirdiens. Vedējs vēlāk dancojis pa kulu ar savu kreklu un dziedājis: «Danci, danci, piržas krekls!» Jaunā sieva domājusi, ka vedējs viņas pirdienu ir dzirdējis un par viņu smejas, tā no kauna iegājusi klētī un pie savas tīnes pakārusies.
Uzrakstījis Alberts P-ns, Seces p. Teicēja Jūle Š-rgs, 50 g. v., Seces pag.
LFK 809, 1046.
5. MEITĀS IEŠANA. a.     PIRMO REIZ. 188.
Jauns puisis aiziet pirmo reizi pie meitām. Tas visu laiku ir daudz par šo «šefti» dzirdējis, bet darījis nekad vēl nav. Kad nu šis uzkāpis meitai virsū un dabūjis iekšā, meita, šim vēderu pretīm piespiezdama, prasa: «Nu, vai tad tev patīk arī?» - «Pa-atikt jau patīk,» - puisis kā aukstu ūdeni rij, - «bet tikai tu nekraties, ka nesāk galva reibt!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

189.
Jauns puisis guļ pie meitas pirmo reizi. Meita šo, pamazām iedrošinādama, dabū sev virsū. Bet tiklīdz puisis drusku galiņu piegrūž, tā noveļas kā pupa zemē. - «Kas tev? Kādēļ vairāk ne?» meita nesaprazdama prasa. Puisis slapjo pieri slaucīdams atbild: «Nevar... Par daudz karsts... Tikpat, kā pirts krāsnī!»
Uzrakstījis Olģerts. Noklausīta Jaun-Gulbenē.

190.
Bijis kāds jauns, brašs puisis. Bet nu tik prātā tāds kā drusku paviegliņš. Reiz citi puiši šo aizved pie meitām un pēc tam prasa, nu kā tad gājis pie dūšas, vai paticis arī. «Ai, Dieviņ, un kā vēl!» puisis iesaucies, - «kudī, daudz labāk kā skāba putra karstā laikā.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Majoros.

b.    PĀRSKATĪŠANĀS UN ATRIEBŠANĀS.

191.
Pie vienas meitas nācis vienmēr kāds puisis. Meita vairs nav varējusi izturēt un sūdzējusi vecaimātei. Meita vienmēr gulējusi klētī. Vecāmāte atstājusi meitu mājā, un pati iegūlusies meitas gultā klētī. Naktī atnācis puisis, piegūlies šai līdzās un tūliņ arī spēris seglos. Vecā māte sacījusi: «Ak tu, zelta jauneklīt, kā tu mani vecu cilvēku tā iepriecināji! Lai tev tabacīns par kapeicīnām, lupatīnām... Liepu lapīn, cukur lādīt, klenģerīt, magonīt!.. Dievs dod tev veselīb, pie sāniem ķeselīt!.. Lai Dievs tevi ieredz caur pirts lodzīn, caur kazs radzīn!.. Lai tev tik daudz laimīts, cik slotā lapīns!» -
Uzrakstījis E. V-de, Jaunbrutniekos. Teicējs Voldemārs Pl-me, Matīšos, Bauņu pag.
LFK 625, 937.

c.    TĒVS UN DĒLS - PALAIZDAMIES.
Kāds lauku puisis bieži apmeklējis kādu meitu, kuŗa gulējusi klētiņā. Māju puisis par to bijis stipri nodusmojies, jo meita viņu nav pieņēmusi, par ko viņš nodomājis to iznerrot. Kad nu kādā sestdienas vakarā meita savu mitekli labi izpušķojusi, jo bijis gaidāms kavalieris, viņas klētiņā iezadzies pašu mājas puisis un, atsegdams gultas segas, iekrāvis gultā gubu un pēc tam rūpīgi nosedzis, lai nekas nebūtu redzams. Vakarā, kad meita jau ies pie miera, ierodas viņas kavalieris, bet sajuzdams gultā slikto smaku, prasījis, kas te tā ožot. Meita atteikusi: «Vijolītes, vizbulītes un tā cita manas pašas smaka» (jo viņa bijusi mazgājusies ar stipri smaržīgām ziepēm un slikto smaku nejutusi). Bet pēc šīs reizes puisis vairs meitu neapciemojis un sācis to nerrot. Tā māju puisis bijis meitai pilnīgi atriebies.
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ka. Jēkabpils-Krustpils apk.

193.
Kādā klētiņā gulējusi kāda meita, kuŗu naktīs apciemojuši kā tēvs tā dēls. Abi, protams, to zinājuši un tādēļ, kad dēls nācis pie klētiņas durvīm, tas uzprasījis: «Tēt, vai tu?» Tēvs atbildējis: «Mm.» - «Nu, tad jau man nekā,» atteicis dēls un tādās reizēs gājis bēdīgs projām.
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ka, Jēkabpils-Krustpils apk.
6. MEITAS UN PUIŠI. a.  KAUNĪGIE. 194.
Kāds puisis gulējis ar meitu kopā vienā gultā. Puisis meitu nobučojis gan, bet vairāk ar' neko - negribējis jau tā neko lielu, jo meita bijusi vēl jauna: ja prasīs, lai dod, apvainosies vēl un sāks raudāt! puisis domājis un visu nakti cietis kā zobu sāpes, pipeles galu ar pirkstiem spaidīdams. Pret rīta pusi meita vairs nenocietusies un teikusi: «Ješka, nu die', Ješka, stulbs, kas stulbs: peža turpat deguna galā, bet šis visu laiku zobos skatās!» - «Ak tā-a!» Ješka iesvilpies, «nu, tad ir labi!» un jau nākamā mirklī gulta uzsākusi savu veco dziesmu ar divkāršu sparu.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

195.
Kāda meita gulējusi ar puisi kopā. Abiem gribējies... , bet abi bijuši jauni un vēl pabailīgi, abiem bijis kauns kā pirmam sākt runāt vai likt otram manīt. Beidzot puisis, taisīdamies pa vienu gultas malu kāpt laukā, īgni nospļāvies: «E, suņa dzīve! Nu, par ko man Dievs nevarēja pašam dot tādu lietu, kāda tev ir vēdergalā!» - «Kā tad, kā tad, es tāpat saku!» meita iesaukusies, uz otru gultas malu virzīdamās, «par ko viņš man nedod to, kas tev starp kājām karājas!» - Tā runājot viens uz otru pašķielējuši un jau nākamā mirklī gulta uzsākusi savu vienmuļo dziesmu: šņirkt, čirkt - šņirkt, čirkt!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.
b.    PIEĻĀVĪGA UN IEDOMĪGA MEITA.
196. Es nu neko neteikšu!
Kamēr puisis jokojies, meita teikusi: «Es nu neko neteikšu, redzēs, ko tu izdarīsi!» Un pati visādi padevusies. Kad jau iesākuši miesīgus sakarus, meita jautājusi: «Kas tev vēlēja iekšā bāzt?» - «Nu, kad tu negribi, es vilkšu laukā», - atbildējis puisis. «Par ārā vilkšanu nav runa, bet saki, kas tev vēlēja iekšā bāzt?» uzstājīgi noprasījusi meita puisim.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teic. V., 40 g. v., no Vaidavas pag. Valm. apr.
LFK 23, 5705.

197.
Kāda jauna meita, kurai puiši nepiegriezuši vērības, lielījusies, ka viņa gan ar puišiem tā neielaistos, kā citas meitas. Viņai pastāvīgi esot klāt nazis, un līdz ko puisis gribētu ko darīt, šī viņam nogrieztu. - Tā lielīšanās nākusi arī puišiem ausīs, un viens sadomājis izmēģināt. Aizgājis, sācis meņģēties, - meita vēl neko, jo viņai tak nazis, ar ko beidzamā brīdī rīkoties. Bet uzreiz tik atjēgusies, ka vairs nav labi un nikni iebļāvusies: «Man nazis!» Ķērusi gan vēl roku pēc naža, - bet otrs kliedziens jau izgājis daudz gurdenāk: «Man naz's», tad arvien mīlīgāk: «naz's, naz's, naz's», - beigās pavisam klusu: «naz's, naz', naz'!»
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

c.  DIPLOMĀTI.

198.
Dūšīgs puisis aizspiedis meitu mežmalā un prasījis no šās, lai dod, un, neskatoties uz to, ka meita pretojusies, teikusies stāstīt tēvam un raudājusi, tas darījis tikai savu. Pēc krietnas pusstundas puisis cēlies augšā, palīdzēdams arī meitai piecelties un teicis, ka nu būšot diezgan - jāejot uz mājām. Bet meita pieķērusēs šim ar kājām un rokām un vēl visa raustīdamās iesaukusies: «Vadzi, Andriev, tev gan nav kauna: uz mājām - un jau tik drīz!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mārcienā.

199.
Kāds puisis jaunai, naivai meičiņai prasījis, lai dodot. - «Oi, dieniņ, ne par ko!» meita purinājusies ar kājām un rokām, «tas taču ir grēks!» - «Kā tā - grēks?» puisis brīnējies. -«Nujā, grēks, mamma stāstīja!» meita stingri noteikusi. - Puisis lēni atpogājis bikses, izņēmis savu daiku un, to rādīdams, prasījis: «Tad šis te ir grēks?» - «Nē, tas nevar būt tas grēks!» meita, pimpi kārtīgi apskatīdama, novilkusi. - «Nu, tad tas grēks ir tev zem brunčiem!» puisis iesaucies. - «Nē, tas ar' nevar būt!» meita apjukusi. «Nu, ko tad gaidīt, tad jau vairāk kā skaidrs, ka no divām bezgrēcīgām lietām nevar iznākt kaut kas grēcīgs!» puisis nospriedis, un meita piekritusi ar'.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

d.  SLINKAS MEITAS.

200.
«E, vilks būtu parāvis Dievu vai velnu, kuŗš izgudrojis, ka bērni taisni pisoties jātaisa!» meita pukojusies, taisīdama ar puisi nupat minēto «joku». - «Kā nu tā, sirsniņ», puisis šo mierinājis, «tu kājas staipīt gribi, zobus griezt un elst gribi, bet šūpuli čīkstināt negribi!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

201. Slinka meita.
Dzīvojusi briesmīgi slinka meita. Tēvs to reižu reizēm sūtījis pie darba, bet māte meitu aizstāvējusi, teikdama, ka bērns jau esot slims, ko nu piestrādāšot. Reiz atkal meitai bijusi parastā «slimība», un viņa gulējusi gultā aiz deķiem. Pie viņas ielīdis mājas puisis un sācis šai «to joku» taisīt. Pa to laiku istaba ienākusi arī māte. Te meita, aiz deķiem gulēdama, iesaukusies: «Mamm, sāp!» - «Nekas, meitiņ, gan jau vēlāk nesāpēs»; - māte meitu mierinājusi. Bet pēc laiciņa meita atkal kliegusi: «Oi, mamm, kā sāp!» - Nu arī māte gājusi skatīties, kas tad nu šai tā kaišot, vai nu par tiesu saslimusi vai. Bet meita pabāzusi galvu un kliegusi: «Nenāc, nenāc, nu jau vairs nesāp, jau ir iekšā». Nu tikai māte redzējusi, kas šai visu laiku ir sāpējis, bet ko tad nu vairs padarīsi! -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

e.    GREIZSIRDĪBA UN PIEDĀVĀŠANĀS.

202.
Kādu māju meitas dzīvojušas mūžīgā ienaidā: plūkušās un strīdējušās, ka't pie baznīcas. Un viss tas bijis tās pašas klātguļas dēļ, jo mājās dzīvojis puisis, visu meitu brūtgāns. -Reiz kāda no meitām, puisi ieraudzījusi, sākusi dziedāt: «Kaut, puisīti, tu zinātu, kas man vēder' galiņā!» - «Nu, tāda kaņepju grūžamā piesta mums ir ik katrai!» otra meita dziedātāju dusmīgi pārtraukusi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

203.
Meita mazgā kājas pie dīķa. Tai iet gaŗām nāburgu Jānis. Šī tam uzprasa: «Jān, kur tu gribi iet?» - «Es iešu uz viņu meitām», - «Nu pracē mun». - «Nez', vai tu būtu loba?» -«Ko nu por lobumu runot, kroga Jāns mun pagoišā naktī pat vāl porkērnoja un pāc tam noteica - loba gon!»
Uzrakstījis Fr. Kr-ņš, Vecgulbenē. Teicēja Anna Str-kāja. 70 g. v., no Alsviķu pag.
LFK 142, 2575.
f.    TECHNIKA.
204.
A.	«Ko man darīt, lai jūs kļūtu mana?»
B.	- «Aizslēdziet durvis... » -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. A. F., Rīgā.

205.
Kāda ļoti amizierīga meita saka uz lempīgu puisi: «Amzierēsimies!» - «Es neprotu, kas tas ir?» - brīnījies puisis. Meita: «Nu, ķer man pie pupiem, es nelaidīšu!»
Uzrakstījusi A.R-te, no Rīgas.

206.
Puisis un meita samīlējušies. Reiz puisis skūpsta meitai acis un prasa: «Kas tās tādas» -«Acis!» - atteic meita. «Un tā?» - «Mute». - «Un tās?» - «Krūtis!» - «Un te?» prasa puisis, jau skūpstīdams daudz zemāku: - «Jān', man nāk miegs, meklē pats!» -atbild meita.
Uzrakstījusi S. R. Teicējs S. F., Rīgā.
Tas bijis tajos laikos, kad Makss un Morics vēl nebijuši dzimuši. Viņi abi gulējuši, kad Maksis teicis: «Zini, Moric, ārā lietus līst!» - «Kamdēļ tu tā domā?» - «Viens kungs gumijas mētelī ienāca!»
Uzrakstījusi L. I. Noklausīta Rīgā.

208.
Divas meitas gulējušas netālu viens no otra stāvošos siena šķūnīšos. Vienai no meitām nācis katru vakaru puisis Sīmanis. Reiz viņš meitu pisis, bet katru «grūdienu» trāpījis par zemu. Tad meita kliegusi: «Augstāk, Sīman, augstāk, Sīman! atkal gals dirsā, atkal gals dirsā!» ... Otrā meita kņadu noklausījusies un otrā rītā ņēmusi meitu zobot: «Augstāk, Sīman, Sīman, augstāk!..»
Uzrakstījis J. S. Teicējs E. V-ps., Bilskas pag.

209.
Reiz dzīvojusi kāda ļoti «izturīga» jaunkundze. Viņa apsolījusi visu savu bagātību tam, kas varēs nodzīvot viņas apkampienos vienu mēnesi. Šo izdzirduši trīs brāļi un nolēmuši izmēģināt. Pirmais gājis vecākais. Pēc trim naktīm tas atgriezies lādēdamies. Tāpat izgājis arī vidējam brālim. Nu gājis jaunākais. Aizgājis pie jaunkundzes, viņš apskatījies un teicis: «Pasakiet maniem brāļiem, lai atsūta man ziemas cepuri un siltos svārkus». -«Kāpēc?» - Brīnījusies jaunkundze. «Pie tādas «uzriktes» es apņemos strādāt visu ziemu,» atbildējis jaunākais brālis. Tā viņš arī meitas bagātību mantojis.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

g.    KAD ŅEM, TAD ŅEM.

210.
Divas draudzenes, naktī kopā gulēdamas, sarunājas. Viena saka: «Ja es dabūšu vīru, tad nu gan no saviem apkampieniem vaļā nelaidīšu ne dienu, ne nakti.» - «Nu gaidi vien, ka vīrs pie tavas pežas sēdēs, kā zvejnieks pie tača,» draudzene stāstītāju pārtrauc. «Viņš tev izsutinās caurumu bez ādas pa vienu nakti un tad vairs mēnešiem neliksies par to zinot».
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Gulbenē.

211.
Reiz jauns puisis veselu nedēļu no vietas dzēris un kulies ar meitām, vārdu sakot, dzīvojis uz nebēdu. Kad nu šis pēc ilga laika pārklīdis mājās un sācis izgulēt paģiras, kāds no draugiem tam ieprasījies, kā tad nu esot - vai griboties ar' vēl pist, vai nekā, bet puisis ar kājām, rokām kratīdamies iesaucies: «Ej tu, negudrais, nepiemini tādas lietas! Mani jau krampji rauj, iedomājoties vien, un es ik vakarus lūdzu Dievu, lai tas mani no pežas pat sapnī pasargā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.
i.  PAR NAUDU.

212.
Vairāki puiši sarunājas. Viens no viņiem nopūšas: «Ech, nolādētā dzīve! Vasara nāk, naudas vajag, bet kur to lai rauj! Nopelnīt pietiekoši nevar, ja gribi strādā kā zirgs no rīta līdz vakaram!» - «Muļķis», - otrais šo pārtrauc, - «laid pipeli darbā, būs naudas kā spaļi. Diezgan jau esi to cimdā audzinājis, un vai mazums ir vecu meitu, kuŗām naudas ir atliku likām!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

213.
Meita puisim par pisienu prasa naudu jaunai cepurei. Puisis, kas jau šādā ce]ā nolaidis ne vienu vien padārgu apģērba piederumu, iesaucas: «Nekā, mīļā, tev jāsāk atlaist, citādi es iešu pie Mīles, tā dod par pusduci mutautiņu, un tas iznāk trīs līdz četras reizes lētāk!»

Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

214.
Puisis grūžas ar meitu, iepriekš norunādams, meitai par katru «gājumu» maksāt pusrubli. Puisis ilgi nocieties grūž kā nelabais, reizes astoņas uo vietas. Meita jau klusībā priecājas par četriem rubļiem. Puisis pabeidz, iedod meitai pusrubli un saka: «Nu še, nu še! Tu jau tāda nevainīga meitene esi, man tevis vairāk pist negribas, labi, ka pie notes reiz padevi». Puisis aiziet. Meita, pusrubli rokas grozīdama, priecājas: «Bet tad nu gan šo piešmaucu: labi zinu, ka viņam astoņas reizes nogāja un pustundas laikā vēl devīto piebružāja, bet šis mani sauc par nevainīgu un runā par vienu reizīti».
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Gulbenē.

j.    DIVKOSĪGIE.

215.
Bijušas divas labas draudzenes. Reiz abām gadās iepazīties ar puisi - dūšīgu kā ozolu un spēka pilnu kā lāci. Reiz viena no meitām puisim prasa, kuŗu no abām šis esot ar mieru precēt? «Nevienu», - puisis vaļsirdīgi atbild, - «es labāk pisos ar jums abām!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

216.
Satiekas divi draugi. Viens no viņiem taisās precēties. «Kā, vai tad tu tiešām domā to Līzīti precēt?» draugs neticīgi jautā. - «Ko lai dara, jāprec vien ir, lai tiktu vaļā no skandāla. Tu jau nemaz nezini, man jau trīs mēnešus atpakaļ piedega!» - «Muļķis», draugs iesaucas, «vai tad tu nesaproti, kas te par lietu! To pašu viņa četrus mēnešus atpakaļ man teica! To tu netici, tam skuķim tu bērnu ne ar āmuru neuzsitīsi.».
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
k.    BEZKAUŅAS. 217.
Divas kaimiņienes dzīvojušas ļoti nesaticīgi. Kādreiz kad tās pa vecam paradumam labi izlamājušās, tās sākušas rādīt viena otrai kailu dibenu. Bet vienai gadījies vīrs mājās, ko otra nav zinājusi. Vīrs piegājis pie sievas, atģērbis bikses un nostājies sievas vietā. Kad nu pirmā atskatījusies, tā priecīgi izsaukusies: «Redz nu, redz nu, kā Dievs tevi nosodījis, tev jau zarnas karājas».
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ka, Jēkabpils-Krustpils apk.
Kāda neķītra meita pacēlusi puiša priekšā lindrakus un teikusi: «Še tev griķu plācenis ar kaņepu virsu!» Bet arī puisis nebijis uz mutes kritis. Viņš novilcis bikses, pacēlis kreklu un teicis: «Še tev vērša plaušas ar visu rīkli!»
Uzrakstījis J. S. Teicējs E. V., Bilskas pag. 7. MEITAS BĒRNS. 219.
Puisis prasa meitai, lai dod. Meita nedod. Nu šis ņemas vārdot zobus, solās precēt lai. Piesauc zvaigznes un mēnesi saviem zvērastiem par lieciniekiem. «Nekā, mīļais, man jau pagājušo gadu viens taisni šitā zvērēja. Bet advokāts teica, ka no mēneša nekāds liecinieks neiznākot. Un tā vēl šodien man bērnam maize jādod vienai pašai!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

220.
Dzīvo māte ar meitu. Māte meitu audzina kā nu prazdama un sargā to kā mācēdama, lai nu tik meitiņa godam dzīvotu un pārāk ar puišiem nepiņķētos. Bet kas tev to deva! Vai no gaisa nokritis, meitai piedzimst bērns. Māte raud, bet meita šo mierina: «Neraudi, māmiņ, neraudi! Tas bērns jau man piedzima, ne tev!» - «Nu tā tik vēl trūka, ka viņš man būtu piedzimis!» māte dusmīgi iesaucas, asaras slaucīdama. - «tu pisīsies, un man bērni dzims!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Majoros.

221.
Meitai piedzimst bērns. Visi apkārtējie kaimiņi nu runā, ko tik kuŗš māk un gudro, kas varētu būt bērna tēvs. Meita pati nesaka neko. Kaimiņu sievas velti izlauzījušas galvas, nosaka: «Ek nu, kas lai vairs saprot to jauno pasauli. Nav jau vairs tā, kā senāk: skaidri un gaiši, kas jau bija, tas bija visiem redzams. Bet tagad tik tu cilvēks zini, ka pipeles darbs tas ir, bet kuŗas, to laikam pats Dievs neizšķirs! Cik tad tādu nav, viens izvelk, otrs iebāž!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Majoros. 8. MEITA SŪDZ PUISI PIE TIESAS. a.    MEITA SŪDZ PUISI PAR IZVAROŠANU.
222.
Meita iesūdz puisi tiesā par izvarošanu. «Nu, kur tad jums tas tā gadījās? Vai tad tur neviena palīga tuvumā nebija?» tiesnesis meitai prasa. - «Bija gan cilvēki,» - meita neapdomādamās iesaucas, - «tikai mēs abi pagājām dziļāki krūmos, kur neviens neredz!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

223.
Kāds puisis meitai «uztaisījis», un meita to sūdzējusi tiesā. Puisis gan teicis, ka šī pati uzbāzusies, bet meita pastāvējis, ka puisis šo izstrādājis ar varītēm. Tiesa piespriedusi maksāt simtu rubļu tikai tādēļ, ka šis meitu ar varu izstrādājis. Puisis, redzēdams, ka liegšanās vairs nav, teicis: «Nu, vismaz, par krekla celšanu varējāt kādu kvartu atlaist!»
Meita uzreiz iesaukusies: «Kur, es jau kreklu pati pacēlu!» Līdz ar to pierādījums par meitas pievarēšanu atkritis, un puisis attaisnots.
Uzrakstījis A. Rg.. Sinoles pag., Valkas apr.

224. (var.)
Meita apsūdzējusi puisi pie tiesas. Šis esot viņai ar varu uztaisījis bērnu. Puisis nekādi nav varējis izgrozīties no savas vainas, tad arī iesaucies: «Ech! Bet ka' ta liku, tad arī sagāja ar visu kreklu iekšā!» Meita par to apvainojusies un iesaukusies: «Nekā, melo! Es pati kreklu pacēlu!» Tiesa puisi attaisnojusi.
Uzrakstījusi S. R. Teicējs S. F., Rīgā. Cits variants no Rīgas LFK 394, 41.

b.    NEIZDEVĪGAS ATMIŅAS.

225.
Kāds puisis reiz meitai «uztaisījis» un meita to iesūdzējusi tiesā. Puisis aumaša liedzies, ka viņš tādas reizes nevarot atcerēties, ka būtu pie tās meitas bijis. Meita gribējusi šim atmiņā piepalīdzēt; un. turpat pie tiesas teikusi: «Vai ta' tu, Jāni, neatceries, ka tu grūdi to lielo grūdienu, - es vēl apsapirdos!»
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

226.
Kāda meita iesūdzējusi puisi tiesā par lamāšanos. «Nu, vai jūs atzīstaties par vainīgu?» tiesnesis puisim prasījis. - «Ne, nemaz ar' ne!» puisis iesaucies. - «Kā, tu neatzīsties? Bet tu taču mani lamāji par pautu laižu!» meita, neļaudama tiesnesim runāt, metusies starpā. -«Es tevi lamāju? Ak tu diega mēle, izkapts kalna adata! Kad tu manus pautus laizīji, tad es tevi par pautu laižu saucu, ne citādi!» puisis šai atbildējis. - Tiesnesis, no tādas valodas nekā nesaprasdams, laidis, lai iet abi uz māju, un ja neesot ar mieru, lai tad tupot abi cietumā.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā. c.    PUISI PIERĀDA PAR VAINĪGU.
227.
Kāds puisis piegulējis meitu, bet nu vairs nav gribējis to precēt. Meita viņu apsūdzējusi pie tiesas. Pagasta namā, kur tiesas sēdes notikušas, zem tiesas galda pastāvīgi stāvējis alus spainis, tālab tiesas vīri pastāvīgi bijuši piedzērušies. Puiša tiesas dienā pie tiesas galda sēdējis tikai viens tiesnesis, tas pats galīgi piedzēries, uz galda gulējis un pa miegam saucis: «Paut' ārā! Paut' ārā!» Puisis, aiz durvīm stāvēdams, to dzirdējis un domājis, ka tiesa spriež viņu izrūnīt. Nobijies tas gājis iekšā, teikdams: «Es esmu gan vainīgs!»
Uzrakstījis O. D-te, Mellužos.

228.
Kāds puisis vienai meitai bijis uztaisījis bērnu. Bet, kad nu meita to pateikusi puisim, tad puisis par to vairs i ne dzirdēt negribējis. Ko nu meita iesākšot, kas bērnu apgādāšot! Tā iesūdzējusi puisi tiesā. Puisim arī vis negribējies par vainīgo palikt, un tāpēc tas gudrojis visādus niķus. Kad pienākusi tiesas diena, tad puisis pielicis pie pipeles ledu, un tā sarāvusies brīnum maza. Kad tiesnesis jautājis, vai šis esot vainīgs, tad puisis atteicis, ka šim jau nemaz tāda rīka neesot, lai varētu ko izdarīt. Tiesnesis licis, lai parādot, nezin, vai taisnību runājot, vai ne. Puisis arī izvilcis. Bijis arī tik maizs, ka tiesneši sākuši par viņa spējām šaubīties. Bet te meita iesaukusies, ka viņš esot blēdis un melis, to šī pierādīšot. Viņa nu nostājusies puisim priekšā un pacēlusi brunčus uz augšu. Kad puisis uzskatījis meitas saceltos brunčus, tad sācis vien tam briest un plesties, līdz sabriedis kā cirvja kāts. Tiesneši, to redzēdami, nosprieduši, ka puisim jāmaksā meitai par bērnu. Tā meita pierādījusi taisnību un puisi uzvarējusi pie tiesas.
Uzrakstījis Br. R-iņš, Rīgā. Teicējs Jānis A., Liezeres pag., Madonas apr.
LFK 72, 13827.

229.
Kāda meitai, kuŗai viņas neuzticīgais kavalieris uzdāvājis dzīvu lelli, iesūdzējusi kavalieri tiesā. Kad nu pienākusi tiesas diena, kā sūdzētāja, tā apsūdzētais bijusi ieradušies tiesā. Tiesas kungs paņēmis adatu un to iedevis puisim, teikdams, lai viņš adatu groza, bet diegu iedevis meitai, teikdams, lai viņai to veŗot adatā. Tā kā puisis adatu pastāvīgi grozījis, tad meitai diegu ievērt arī neizdevies. Tad nu tiesas kungs teicis uz meitu: «Tā, lūk, tev vajadzēja grozīt savu «aci», tad puisis tev neko nebūtu varējis izdarīt, bet tā kā tu to neesi darījusi, tad esi tikpat vainīga, kā apsūdzētais.»
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ka, Jēkabpils-Krustpils apk.
d.  NEGRIB MAKSĀT.

230.
Reiz viens puisis piegulējis meitu, un meitai piedzimis bērns. Meita bāzusies puisim virsū, lai viņu precējot, bet puisis neprecējis. Kā nu puisis šo neprecē, meita sūdz šo par piegulēšanu pie pagasttiesas. Pagasttiesa piespriež, ka puisim jāmaksā meitai par piegulēšanu 40 rubļi, vai jāņem viņa par sievu. Puisis izvelk maku un saka: «Lai taisīja, kas taisīja, bet man jāmaksā!» Meita, šo kaitinādama, piemetinājusi: «Jā, lai taisīja, kas taisīja, tev jāmaksā!» Puisis tūlīt apķēries un uzsaucis tiesai: «Vai jūs dzirdējāt, ko viņa nupat teica?» Tiesa ņēmusi vērā meitas vārdus un puišam sodu atlaidusi, jo atzinuši to par nevainīgu.
Uzrakstījis J. Ļ-skis, Nītaures nespējnieku mājā. Teicējs J. Puriņš.
LFK 280, 1991.

231.
Kāda meita puisim tā reižu reizēm «pašāvusi»: vai nu žēl, lai jau cilvēks papriecājas. Bet tikmēr pa jokam šā un tā, kamēr kādreiz šis iedzēries, ieliek to «resno» drusku dziļāk un ilgāk patura - bērns rokā. Nu meita grib, lai šis šo prec, vai ar' dod bērnam maizi. Bet puisis no tādām lietām ne dzirdēt negrib. Kot' nu darīs - sūdz pie tiesas. Tur puisis visu noliedz, un tā kā nekādu tiešu pierādījumu nav, tad puisi attaisno, jo tiesas kungi jau paši reižu reizēm tādas lietas darījuši cik uziet - kā tad lai nu zina, ka taisni šis tas vainīgais! Par tādu spriedumu meita sadusmojas un turpat, visiem dzirdot, kliedz: «Ak. tu, rīkļu rāvēji! Pist pis, bet kā sliktāk noiet, tad maksātāja neviena. Nu, dzīvojiet veseli - es esmu pist devusi un došu, bet jums naudas ne bijis, ne būs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.
9. BALLĒ. a.    VĪRIEŠI.
232.
Zaļumballē Ješkas līgavai piesmērējies tāds pilsētas sprukstiņš. Tikmēr grozījies, tikmēr grozījies, kamēr beidzot aizvedis uz rudzu lauka pusi. Ješka redzējis gan, kas nu notiek, bet nospļāvies tikai un aizgājis pie bufetes dūšu uzpravīt. Kamēr šis nu pravījis pie bufetes dūšu, pārnākusi no lauka stūŗa arī meita, tīri stīva ar izplēstām kājām, un nu labinājusies puisim klāt, lai šis nedusmojoties. Beidzot tā saņēmusi Ješku pie piedurknes un lūgusi, lai nākot dancot. Bet Ješka aizgriezdamies dusmīgi norūcis: «Kas pis, tas lai danco. Man diezgan stīva stāv tāpat bez visas dancošanas».
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

233.
Kādreiz puisis, nākdams kopā a.r meitu no zaļumu balles, nosēstas mācītāja muižas dārza malā «atpūsties». Tikmēr pūšas, tikmēr, kamēr puisis paliek tāds nemierīgs. «Ko nu, Frīdi!» meita puisi apsauc. - «Kā nu tā var! Es negribu! Bailes, tā vēl var iedzīvoties mātes godā, ko tad?» Bet puisis tik sviež kāju pāri un nosaka: «Ko nu, ko nu, laid, lai iet! Vai tad nu Dievs mazais bērns, ka pielaidīs tādu «šmuci» tik svētā grāvī, kāds ir šis te mācītāja laukā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jelgavā.

234.
Puisis ar meitu, nākot no zaļumu balles, iegriežas rudzu malā drusku pastaipīt kaulus. Ņemoties meita saka, lai šis piesargoties, ka nenotaisa kleitu un pārāk nepiešmucējot vilnu. Bet puisis, ar' roku atmezdams caur zobiem norūc: «Ech, ko tur tik daudz, lai iet «lielajos arumos», gan jau, kad sakaltīs ar nagiem ieecēšu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

235.
Jautra kompānija, puiši un meitas izbrauc zaļumos. Visi dzeŗ, trako, kurina uguni un dzied. Te pēc pusdienas kādam no puišiem sāk sāpēt vēders. Sāp un rūc ik ar brīdi stiprāki. Puisis redz, ka uz šito lietu sāk griezt uzmanību arī viens, otrs no klātesošiem. Augšā celties arī neveikli, jo citi vēl nav paēduši. Gribēdams kaut cik stāvokli glābt, puisis ātri pieceļas, izrauj no kabatas pistoli un gaisā mērķēdams iesaucas; «Re', kur krauklis, es šaušu!» Viņš domā pa šāviena laiku palaist arī citu rībienu. Visi apklust un skatās, kur tad ir tas šaujamais krauklis. Puisis pastiepj roku ar pistoli un spiež un reizē laiž arī pats savu «šāvienu» vaļā... Bet iznākums ir tas, ka pistole nesprāgst. Krauklis paliek nenošauts, tikai paša «šāviens» nodārd tā, ka klausoties vai ausis aizkrīt.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.

236.
Lauku zaļumballē ieradies arī kāds bodes zellis, kas katrā vārda galā mēdzis runāt par «netto» un «brutto». Sataisījusies viena kompānija un iegājusi tuvējā veikalā nosvērties. Bodes zellis bijis par svērāju. Sveŗot meitas, tas teicis: «netto» tik un tik. Sveŗot puišus, atkal: «brutto» tik un tik. Kad nu citi sākuši brīnīties, kāpēc viņš tā sveŗot un novērtējot, bodes zellis atbildējis: «Nu, puiši «mit Sack», bet meitas «ohne Sack!» Nu arī citiem atvērušās acis.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs Pēteris L., Skultē.

237.
Ballē jauns puisis ar meitu dejo. Puisis dejodams velk meitu sev aizvien tuvāk klāt, līdz beidzot, mūzikas taktī šūpodamies, kaislīgi prasa: «Sirsniņ, vai tu arī ko jūti?» - «Jūtu gan, skolotāja kungs!» meita piesarkdama aizgriež galvu. - «Kādēļ tu mani par skolotāju sauc?» puisis izbrīnējies prasa. - «Tādēļ, ka jums ir bikšu kabatā aizmirsusies penāle un tā man visu laiku vēdera galā spiežas», - meita atbild.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Siguldā.

238.
Reiz kādā zaļumu ballē puisis sēd blakus meitai, kuŗai mugurā ir balta kleita. Vējš iepūtis kleitas stūri puisim klēpī. Nakts ir tumša, un puisis balto drānas stūri notur par savu, kas izlīdusi laukā ne visai patīkamā vietā. Ātri viņš ievīsta drānas stūri biksēs. Bet nu nāk cits puisis lūgt meitu dancot. Šī ceļas - un nevar piecelties, kleitas stūris puiša biksēs. Ko tagad dancot lūdzējs nodomāja - to nezinām, tikai viņš pēc iespējas ātrāki nozuda.
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

239. - 240.
1.	Reiz kādam tēvam bijis ļoti skaists dēls. Viņš reiz aizgājis uz balli. Bet neviena meita ar viņu negribējusi dancot, par ko - to neviens nezinājis. Kad nu kāda meita aizgājusi, tad viņa ar to padejojusi līdz zāles vidum un tur palaidusi.Viņš vienmēr dabūjis lielu kaunu. Viņš nu aizgājis uz māju un žēlojies tēvam, ka neviena meita negribot ar viņu dancot. Tēvs teicis: «Nekas, dēls, pagaidi, labi vien būs, aizej līdz kūtij un nogriez zirgam asti.» Viņš nu aizgājis un nogriezis labu vīšķi. Tēvs aizsūtījis, lai aizejot un dabūjot driģenes. Dēls aizgājis un tās arī dabūjis.Tēvs teicis, lai nu šis labi smalki sagriežot tos astrus un saberžot tās driģenes. Tad lai sajaucot abus kopā. Lai aizejot tagad uz balles zāli un pakaisot tos uz grīdas tā, ka neviens neredzot, tad tūlīt šis redzēšot, ka meitas šo mīlēšot un iešot dancot.
2.	Dēls arī ņēmis, sataisījis un aizgājis, atpakaļ uz balles zāli. Ņēmis un savu brūvējumu pakaisījis. Puisis nu nogājis turpat kādā malā un atsēdies skatīties, kas tur notiks. Dancojuši visi spēcīgi. Astri un driģenes dancojot sākuši celties uz augšu un līduši meitām zem brunčiem. Viņi sākuši meitām tā gurnus grauzt un kutināt, ka nekāda gala vairs beigt. Viņas sākušas ar vienu roku ķert kāju starpī, ar otru ķert, bet kā nevarējis glābties, tā nevarējis. Viņas domājušas, kas tad šās par velna blusām varot būt, kas tik stipri dzeļot. Meitas vairs beigās nevarējušas izciest un sākušas laisties viena pēc otras uz māju. Beidzot viņas nopratušas, kas tur par vainu bijis un kas vainīgs. Puiši, kas sēdējusi un redzējuši, ka meitām neiet labi, sākuši smieties un teikuši, ka puišus nevajagot brāķēt. No tās reizes visas meitas dancojušas ar skaisto puisi kaut bez apstāšanas. Tā puisis izmācījis meitas.
Uzrakstījis Br.R-iņš, Rīgā. Teicējs J. U-lejs. 53 g. v., Patkules pag., Bikseres muižā, Mad. apr.
LFK 72, 9273.
Ballē dejo resns kungs ar tikpat resnu dāmu šīberi. Dejojot abi saspiež vēderus cieši kopā, bet tomēr kādu sprīdi uz leju paliek puspēdu plata starpa. Beidzot deju, kungs nopūšas: «Nekā, šīberis nav priekš mums resnajiem! Ja mēs gribētu dejojot izdarīt to pašu, ko tie tievie sikspārņi, tad mums vajadzētu pipeles par pēdu garākas pastiept!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

b.    SIEVIETES.

242.
Līze gājusi uz masku balli un apģērbusies par zemes lodi. Ballē kāds «kungs» nesmukiem vārdiem Līzi aizkāris. Viņa griezusies ar sūdzību par šī kungai uzvešanos. Policists jautājis: «Kādēļ jūs aizkariet šo dāmu?» -
«Nemaz neaizkāru, bet gribēju zināt to vietu tik, kur es esmu dzimis.»
Uzrakstījusi M. R-tale. Stāstījusi L. Z- ņa, Ādažos.

243.
Pilsētas mamzelīte aizbraukusi uz laukiem, aiziet arī uz lauku zaļumu balli. Tā noskatās, kā lauku meitas dejo un tad degunu uzrāvusi saka: «Fui, es nesaprotu, kā tām lauku meitām nav kauna tik resnu vēderu puisim klāt spiest.» «Ko nu klabini žokļus,» kāda paveca meita noklausījusies iesaucas. «No piespiešanas vien vēl nekas nelecas, un spiest spiež tas, kam ir ko spiest, ko tad jūs spundēsiet, kad pašai gurni izdiluši kā ābeces vāki, un šķirba vēdera galā atsākusies kā veca pastala.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

244. Ar, pus, bez.
Meitas reiz sagudrojušas apcirpties. Meitas bijušas trīs gabalas. Viens puisis šo sarunu noklausījies. Sākušas cirpties. Pārdrošākā pirmā. Nocirpusi arī. Cirpusi otrā. Bet līdz ko šī labi līdz pusei, tā puisis sauc: «Nu jau diezgan būs!» Tā meita palikusi puscirpta. Trešā nedabūjusi nemaz cirpt. Vakarā visas trīs aizgājušas uz balli. Puisis arī aizgājis uz balli. Tas nu staigājis meitai no pakaļas, rādījis uz katru un teicis: «Ar, pus, bez, ar, pus, bez... »
Uzrakstījis Fr. G-bis, Vandzenes pag., Silenes-Kalējos. Teicēja Sofija Š-le, Vandzenes pag.
LFK 631, 449.

245.
Kāda māte uzaudzinājusi tikumīgu un naivu meitiņu. Meita iet uz balli, un māte dod pamācību līdzi: «Meitiņ, esi uzmanīga un nepazaudē savu nevainību. Un es tev saku, ar virsniekiem tu nedejo!» - Meita aiziet. Viņu lūdz dejot daždažādi kavalieri, bet starp tiem arī skaisti virsnieki. Beidzot tomēr iznāk tā, ka viņa atrodas ar kādu virsnieku divi vien kādā istabā - un viņa pazaudē savu nevainību... Viņa noskumst un saka: «Ko nu mamma teiks?» Bet virsnieks ir cilvēks ar žēlīgu sirdi, viņš saka: «Mana mīļā, tas nekas, mēs to «vainīgo vietu» aizšūsim, un viss būs labi!» - Meita pāriet mājās, Māte apvaicājas, kā gājis. Nu viņa dabū zināt, kas ar meitu noticis un ir ļoti sašutusi. Bet meita to mierina: «Viņš teica, ka varot aizšūt. Bet, māmiņ, es tikai nezinu, kāpēc viņš tūliņ neaizšuja, jo es jutu un redzēju, ka viņam bija līdzi divi kamoliņi dzijas, bet viņš teica, ka esot aizmirsis mājās!.. »
Uzrakstījusi S. R. Teicēja I. Z., Rīgā.
Ziemas laikā nāk no balles mājā puiši un meitas. Kāda meita saka puisim: «Uztaisi man bērnu!» Puisis atbild: «Priekš bērniem laiks par aukstu!»
Uzrakstījusi S. R. Teicēja A. R., Rīgā.
10. LĪGAVA, LĪGAVAINIS, PRECINIEKI. a.    LIETPRATĒJS. 247.
«Kā, jās gatavojaties viņu precēt, bet neaprēķināt, ka jūsu mēneša alga neiznāk pat viņas uzvalkiem?» - «Nekas, bez uzvalka viņa vēl pievilcīgāka!» -
Uzrakstījusi S. R.. Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

b.  MĀTE MEITAS VIETĀ.
248.
Dzīvojusi reiz māte un meita. Meitai bijis brūtgāns, ar kuŖu šī pisusies, kur tik pagriezdamās. Saprotams, to jau viņa mātei nestāstījusi, bet tā jau to sen bijusi novērojusi. - Reiz, kad meitas nebijis mājās, atnācis brūtgāns. Māte gājusi Šim laipni pretim, iesaukusi istabĀ, iedevusi čarku un noteikusi: «Labi, jaunskungs, labi, ka atnācāt! Minnas gan nav mājās, bet gan jau šoreiz pārtiksiet ar to pašu manu vecu grabažiņu - kā jau būs, būs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Dagdas pag.

249.
Kāda māte ar savu meitu dzīvojušas ļoti nabadzīgi, tā ka vajadzējis pat abām vienā gultā gulēt. Reiz meitai atnācis brūtgāns un ar' piegūlies turpat blakus. Nu gulējuši visi trīs. - Jaunie nogaidījuši, kad māte iemigusi un sākuši «strādāt». Abi drusku aizrāvušies, sākuši gultu par daudz čīkstināt - un te puisis ar izbailēm iekliedzies: «Māte!» Meita, domādama, ka māte tikko kā pamodusies, arī pati, it kā no miega mozdamās, teikusi: «Vai, mammiņ, kādu es savādu sapni redzēju: velns ar mēli man pežu laizīja!» - «Ja, ja, meitiņ, laizīja gan, bet tagad tā mēle ir man rokā, un es viņu līdz gaismai vaļā nelaidīšu!» māte, puisi aiz pipeles sev tuvāk pievilkdama, noteikusi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Dagdas pag.

250.
Kādai vecai sieviņai bijusi meita un tai - brūtgāns. Kādreiz, kad vecā sieviņa bijusi grūti slima, aizgājis arī meitas brūtgāns un palicis tur visu nakti. Vecīte savās ciešanās vēlējusies mirt un lūgusi nāvi, lai drīzāk to atpestītu no ciešanām. Meita brūtgānam uztaisījusi atsevišķu gultu. Naktī līgavainis pie līgavas ejot apmaldījies, piegājis pie slimās mātes un iedomājies, ka tā ir līgava. Sācis ar to mīlināties un. meties vecītei virsū, piekopt dzimumu sakarus. Vecīte domājusi, ka tā ir nāve un teikusi: «Ak, nāvīt, cik salds ir tavs dzelons, pat mirt vairs nevēlos!» Tad tikai meitas brūtgāns sapratis, kas noticis.
Uzrakstījis K. B-ms, Rīgā. Teicēja E. Br-de. 30 g. v.. Matkules pag.. Talsu apr.
LFK 23, 7469.
c.    LĪGAVAINIS NEVAR AIZMIRST CITAS MEITAS.

251.
Reiz vēlu vakarā meita Grieta, iedama uz šķūni pēc salmiem, ieraudzījusi pie kaudzes kaut ko tumšu kūņojamies. Gājusi tuvāk; tpu, ka tevi cūkas norietu: Grietas brūtgāns stumies ar ganu merģeli. Kamēr Grieta rīstījusies, nevarēdama tik drīz atrast pienācīgu vārdu, skuķis pietrūcies kājās un iesaucies: «Ko nu stāvi un boli acis kā raibā govs uz mīšanu! Kādēļ lai Jānis nenāktu pie manīm! Vai tu domā, ka tev tā pekele ir labāka kā man?»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā.

252.
Satiekas divi draugi. Viens no viņiem jau labu laiku atrodas laimīgā līgavaiņa kārtā. «Nu, kā tad tu tagad jūties ?» Draugs šim prasa. - «Kā jūtos? Uz mata kā Buridāna ēzelis! Tas nevarēja izšķirties starp divām auzu kulēm un nomira badā. Man tagad tāpat jācieš, jo sievu pirms kāzām neatļauj godīga vīra pienākums, un to darīt ar vecajām brūtēm neļauj atkal līgavaiņa pienākums». -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

d.    ATTURĪGAIS UN KĀRAIS.

253. Smalkais piešuvis. Senāk, mēreniešos, kāds puisis taisījies precēties. Brūtgāns bijis godīgs cilvēks un nekādos tuvākos sakaros ar savu izredzēto neielaidies. Neilgi pirms kāzām puisis aizgājis ciemos pie savas izredzētās un iegulies tai blakus gultā. Gulējuši, gulējuši, bet te meita teikusi uz puiša: «Pēter, palūko, cik man smalks piešuvis». (Par piešuvi senāk saukuši sieviešu kreklu apakšējo daļu. kuŗa parasti taupības labad tikusi piešūta no pakulu auduma.) Pēteris atbildējis: «Tā grēka gan priekš laulas (laulības) nedarīšu».
Uzrakstījis A. B-zīts. Mēros. Stāstījis M. K., Mēru pag.

254.
Kāda meita sastrīdījusies ar savu brūtgānu - šis sadusmojies un šņācis vien - nerunājis ne vārda. Meita, apzinādamās drusku savu vainu, šim apkārt vien. mīksta kā pirts slotas lapiņa., bet šis nelicies ne dzirdot. - «Nu, voi ēsi goļu?» meita piesolījusi. - «Neēšu!» -«Voi dzersi pīnu?» - «Nadzeršu!» - «A mož, ka gribēsi nu monis pošas?» meiča viltīgi acis piemiegdama prasījusi. - «Tū nu gon padūd tik šu!» puisis kā dzelts uzlēcis kājās.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Dagdas pag.

e.    LĪGAVAIŅU KONKURENCE.

255.
Vandzenes jūrmalā, K. mājās, mājas puisis grib meitu, bet mājas meita grib kaimiņu puisi un norunā braukt pie mācītāja. Dienā, kad brauks, mājas puisis sēd uiz beņķa pie krāsns un raud nopuņķojies. Brūtgāns pieiet pie puiša un dod tam brandvīnu: «Še, dzer brandeu, ko nu penkšķ, tā sēkla jaui netrūkst!» Mājas puisis: «Lej dirsā sav brandeu, man tik žēl, ka es Kaulam šūnī trīs reiz par tuv' sagulēj'š!» Brūtgāns paķeŗ cepuri un pa durvīm laukā. Meita skrien pakaļ un sauc: «Ņeklaus, ņeklaus, ņev ties', ņev ties'!» Bet brūtgāns atmet ar roku un brauc prom. Meita iet pie mājas puiša un saka: «Nu, tad ņem tu man'!» Puisis noslauka asaras un brauc pie mācītāja.
Minna. E-te. 58 g. v., Vandzenes pag.
LFK 17, 159, 103.

256.
Reiz kādam puisim atteikusi līgava, kuŗai gadījies kāds cits, bagātāks. Bet puisis nebijis vis no muļķiem. Viņš apmeties slims, mētājies pa gultu un sūdzējies, ka nevarot nomirt, kamēr nav atvadījies no bijušās brūtes. Viņa piederīgie aizgājuši pie brūtes un lūguši, lai nākot jel atvadīties pirms miršanas. Tā atnākusi arī. Puisis liek viņai piesēsties un stāsta nevarīgā balsī: «Vai tu vēl atminies, kā mēs pa tiem nāburgu rudziem gājām? Drīz tu biji apakšā, drīz es virsū!» - Tagadējais brūtgāns dzīvojis turpat aiz sienas. Tas, visu to dzirdēdams, atteicis meitai. Nu viņai nekas cits neatlicis, ka iet pie pirmā brūtgāna, kas pa tam jau «atveseļojies».
Uzrakstījis Aleksandrs. V-ts. Rīgā. Teicēja Jūle V., ap 60 g. v., no Kabiles pag., Kuldīg. apr.
LFK 464, 4991.

f.    DOD KUŖAM KATRAM.

257.
Meita sēd tumšā istabā un mīlinās ar savu līgavaini. Saspiež to pa krietnam un teic: «Jā, mīļais, taisnība gan, ka mīlēt var tikai reizi pasaulē, bet...» - «Bet tev šī reize jau, rādās, ir gaŖām un pist var dot ik kuŖam katram!» - puisis meitu pārtrauc.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

258.
Kāds puisis aizbraucis precībās. Brūtes vecāki bijuši ļoti dievbijīgi, kādēļ izstāstījuši visu skaidro patiesību, kā pienākas kristīgam cilvēkam. Beigās māte vēl paklusām piebildusi, ka viņas meita nu ar' neesot gluži nevainīga. «Tad jau labi!» puisis priecīgi berzējis rokas, «man jau tas pimpītis ar' nav no stiprajiem!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Dagdas pag.
259.
Līgavas māte stāsta nākošam znotam par savu meitu: «...Ir skaista, ir bagāta, ir nevainīga... »
Līgavainis: «Bet vai tad viņai nav neviena trūkuma?» -Māte: «Ir, bet tas ir nieks: grūti dzemdē.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

260.
Reiz kādai meitai bijuši divi brūtgāni. Viņa dzīvojusi labu laiku ar abiem lustīgi, līdz beidzot palikusi uz grūtām kājām. Viņa nu vienam brūtgānam uzspiedusies, ka tas esot vainīgais. Bet patiesībā nemaz nebijis īstais vainīgais, kas viņu tādu padarījis. Puisis strīdījies pretīm, ka meita esot to citur sameklējusi, tā neesot viņa vaina. Meita atkal pastāvējusi, ka šis vainīgs. Puisis domājis: pag', šis izzināšot taisnību, kuŗš tas vainīgais. Kādu dienu viņš pārģērbies sieviešu drēbēs un aizgājis uz meitu. Viņš nelicies nemaz pazīstams un saderējis par meitu. Sākuši tā un tā runāt. Pēdīgi puisis prasījis meitai, no kuŗa puiša šī palikusi tāda, šai arī esot tāda pati nelaime. Meita, neko ļaunu nedomādama, izstāstījusi, ka viņa palikusi tāda no otra brūtgāna, bet ne no tā, kuŗam viņa gribējusi uzspiest bērnu. Abiem tā runājot, bijis jāiet kādai upītei pāri. Bet šis nu arī jau ar nodomu sacēlis labi augstu brunčus, lai jau nu meita ieraugot viņa «lietas» un saprotot, kas viņš tāds esot. Briduši nu abi pāri upītei. Te meita, nezin kā, paskatījusies uz viņa pusi, ieraudzījusi viņa «lietas», bet noturējusi tās par pavisam kaut ko citu un iesaukusies: «Brien nu, māsiņ, pāri upei un steidzies mudīgi uz māju, kājiņas jau ir redzamais!» Puisis par meitas aklību tikko smieklus valdījis. Viņš arī pārbridis pāri upītei un aizsteidzies uz māju. Nu viņš, kad saticis meitu, izstāstījis tai visu, ko izdarījis, un meitu neņēmis. Tā puisis sprucis vaļā no meitas. Uzrakstījis J. R-iņš, Rīgā. Teicēja A. V-te, 30 g. v. Patkules pag., Biksenes muižā, Madon. apr. Noklausīta
Alūksnē. LFK 479. 1028.

g.    SADERINĀTIE.

261.
Satiekas divas draudzenes. Viena nevainīga, - otra saderināta. Pirmā tūliņ apjautājas par saderinātā līgavaiņa labklājību. - «Ak, ko nu! Tagad jau noraujas nabadziņš melnās miesās!» draudzene atbild. - «Nu, ko tad viņš dara?» - «Ko dara: pis mani no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam, un pa vaļas brīžiem vēl pievāc vecās brūtes!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Gulbenē.

262.
Saderinātie pavada kopā pirmo nakti. Šinī mirklī nākošais vīrs jau mēģina drusciņ dabūt no savas nākamās sieviņas. Bet šis nodoms tam ir jāatmet, jo sieviņai caurumiņš ir tik mazs, kā ar pirkstu iedurts. Bet šim bāžamais kā kumeļa kāja. Abi nu labprātīgi norunā uz vienu gadu kāzas atlikt, kamēr sievai paaugsies caurums drusku lielāks. Pēc gada saiet atkal abi kopā un guļ. Otrā rītā vīrs smagi nopūzdamies nosaka: «Nekā, mīļā, nu man būs savukārt jāaudzē nevis vienu gadu, bet veselus desmit, jo tev pa vienu pašu gadu ir izplēties vismaz veselu pēdu!» - «Par to tev jāpateicas muižas kalējam un kučierim ar vagaru!» - jaunā sieviņa priecīgi stāsta.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

i.  PAVIEGLI PRECINIEKI.
263.
Kāds drusku paviegls puisis gājis precēties. Meitu māte šo mīļi ievedusi istabā pie meitas un meitai pateikusi: «Tu, meitiņ. palūko ciemiņam pautus,* es iešu pēc pieniņa!» Puisis pārpratis un tā nobijies, ka pa galvu, pa kaklu meties pa durvīm laukā, un uz mājām prom.
Uzrakstījis Kārlis Kn-pe, Valkā. Teicējs Roberts Š-ka, Valkā, 45 g. v.
* Dažās vietās par pautiem sauc olas.

264.
Reiz aizgājuši uz vienu meitu precinieki, bet tai bijis krāsnī maize jālaiž. Bet meitai bijusi uts iekodusies. Meita paņēmusi uti un nokāvusi. Maizi krāsnī laižot, tā appirdusies. To dzirdēdami, precinieki gribējuši iet projām, bet meita teikusi, ka nu šī esot vesela: vēdera sāpes izpirdusi un kaulgriezi nokāvusi. Kad nu tā, tad precinieki arī bijuši ar mieru un meitu paņēmuši.
Uzrakstījis B. R-ņš. Teicēja Margrieta I-ne, 68 g. v., Cesv. pag., Madon. apr.
LFK 72, 6849.
11. VECPUIŠI UN VECMEITAS. a.  VECPUIŠI. 265.
Pie kāda veca puiša dzīvojusi par saimniecības vadītāju jauna meita. Kaut gan puisis ap šo visvisādi lēkājis - meita šim nedevusi ne par ko. Reiz puisim iztrūkusi bikšu priekšā poga. Šis iegājis pie meitas un gluži nevainīgā balsī lūdzis, lai to piešujot. Meita gan gudrojusi, ka vajadzētu bikses novilkt, bet beigās sākusi šūt tāpat. Šujot, šī puisim šad un tad piedūrusies ar roku, un šim jau drīz vien pipele sākusi «rīkoties». To sajutusi arī meita un tamdēļ dusmīgi iesaukusēs: «Saimniek, valdiet tur to apakšā, - ka tā man roku grūsta, es nevaru strādāt! Ja ne - šujiet pats savas pogas.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā.

266.
Pie veca puiša reiz atnākusi ciemos šā brūte - jauna meita. Puisim traki gribējies, un šis gaidīt gaidījis, kad šī stiepsies un varēs sākt kustināt. Bet meita bijusi traki naīva: līdz ko iegājusi istabā, sākusi staigāt pa ķēķi, vārījusi tēju, taisījusi sviestmaizes, nelikdamās ne redzot, ka puisis pipeli rokā vien nēsājis. Beidzot puisis saskaities un iesaucies: «Ko tu gan īsti domā: vai tu esi te atnākusi pasauli izēst? Liec to trumuli mierā un nāc uz gultu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

267. Sīkstulis.
Reiz dzīvojis kāds vecs un nejēdzīgi skops puisis. Savā mūžā viņš nebijis ne reizes pisies tādēļ vien, ka žēl bijis bikses, kas tā beržoties vairāk plīstot. Nu, un bikses pavisam nevilkt un tad to «joku» taisīt, atkal bijis kauns. Reiz nu puisis izdzirdis, ka otrā pagastā esot. tik skopa meita, kādas otras skopākas vairs - ar guni meklēdams, neatradīšot. Nu puisis devies pie tās meitas. Kad aizgājis, bijis jau vakars, ber meita uguni nedegusi. «Kādēļ šī neiededzot uguni?» - ieprasījies puisis. «Nu. runāt jau varot arī pa tumsu,» -atbildējusi meita. «Ak tā!» iesaucies puisis un nosviedis bikses, «tad man tumsā arī nav bez biksēm kauns.» Un nu stiepis meitu gultā un ņēmis šo gan no vienas, gan otras malas par visiem gaŗajiem gadiem.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

268.
Kāds izvirtis vecpuisis, kuŗam saimnieces mājās nebijis, parasti paņēmis kalponi un ar to dzīvojis. Protams, kā jau nu katra jauna meita var pie tāda padzīvot. Reiz kāda kalpone viņam tomēr iepatikusies vairāk par visām citām, un tai arī saimnieks paticis, tamdēļ viņa jau ilgi dzīvojusi uz vietas. Kādreiz viņa tomēr kādu domstarpību dēļ aizgājusi projām pie cita tāda paša kaimiņa dzīvot. Tad nu nabaga atstātais nezinājis, kur savu sirdi remdināt. Aizvedis pienu uz pienotavu, viņš savas bēdas uzticējis pienotavas vadītājam, kas bijis arī veterinārārsts un par viņu iežēlojies, parakstīdams tam zāles, ko dodot barojamām cūkām, kad tās paliekot nemierīgas (sākot kuili prasīt).
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ka. Jēkabpils-Krustpils apk.

269. - 270.
1.	Senos laikos dzīvojis kāds pavecs un kurls puisis. Viņš dzīvojis kādā mazā nomaļus būdiņā. Dzīvojis viens pats. Tas gan gribējis jaunības dienās apprecēties, bet sava kurluma dēļ nekādi nevarējis. Bez tam vēl tas nevarējis lāgā nemaz izrunāt. Tādu trūkumu dēļ tas nu nevarējis nemaz arī jauns būdams sameklēt. Pēdīgi kādu dienu tas sameklējis nelaulātu sievieti izpriecas reizei. Jaunavu saukusi Mariju vārdā. Tamā reizē, kad kurlais bijis pašlaik Marijai virsū, kāds cilvēks pienācis pie istabas durvīm un pieklabinājis. Atbildes nekādas vis nesagaidījis. Tas tikai dancojis ārpusē, pie durvīm stāvēdams, un dzirdējis kurlā vārdus, ko tas saucis uzgūlies viņai virsū: «Marij, vai ir iektčā?» Marija gan dzirdējusi, ka kāds pie durvīm klauvējot, un tā nu gribējusi sprukt no kurlā vaļā, bet tas vis nekāpis nost. Tā gan kliegusi, lai šis tak šo laižot vaļā un lai laižot to iekšā, kas pie durvīm klauvējot. Tomēr Marijas teikšana neko nelīdzējusi. Kurlais tik kliedzis uz savu sarunāto draudzeni: «Iektčā ir, iektčā ir! Lai nu patāv, lai nu, Marij, patāv!» Pēdīgi aiz durvīm klabinātājs nevarējis nociesties, un tas nodomājis, ka kurlam esot istabā kāda nelaime, vai kas cits noticis. Tas grūdis ar visu spēku durvis vaļā, tā izsizdams tās no bultas. Ieiedams istabā, tas ieraudzījis kurlo vecpuisi Marijai virsū.
2.	No tās reizes, kad kurlais Marijai gulējis virsū, tā palikusi uz grūtām kājām. Pēc deviņiem mēnešiem tai piedzimusi maza meitiņa. Kad Marija teikusi kurlajam, ka mazā esot šā meita, tad to kurlais vairs ne par ko negribējis dzirdēt un neatzinies par vainīgu, teikdams: «Viti pita, viti pita, un nu grib, lai at vient pats audēju maukats bārnu!» Marija kurlo vecpuisi iesūdzējusi tiesā, ka bērna tēvs noliedz vainu un negrib maksāt bērnam. Viņa par liecinieku uzdevusi to cilvēku, kas ielauzies taī laikā kurlā istabā, kad pašreiz kurlais viņai bijis virsū, un tas to visu tad redzējis. Tas arī neko neliedzis, bet visu izstāstījis, ko dzirdējis, aiz durvīm stāvēdams, un ko kurlais pa istabu kliedzis, un ko redzējis, kad ielauzies istabā, domādams, ka kurlam kāda nelaime notikusi. Tiesa atzinusi kurlo par meitenes tēvu un nospriedusi naudu, kas jāmaksā tam par sodu un bērna audzināšanu. Pēc sprieduma kurlais tikai noteicis: «Viti pita, viti pita, man vienam jāmaktā!»
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teic. E. U-ja, Patkules pag., Bikseres muižā, Madonas apr.
LFK 72, 13764.

b.    VECMEITAS.

271.
Veca meita noskatījusies, ka jauni puiši upē peldas un upes malā pimpus slaista, iesaucas: «Ai, Dieviņ, re' kur manta, bet kas man tur tiek, ka citi slaista kā kumeļi aplokā, ja man jāpietiek ar skatīšanos vien!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

272.
Veca meita zaļumu ballē ar skaudību noskatās, ka jaunās meitas staigā ar puišiem un nopūzdamās saka: «Tā, ja, cilvēciņ, kur nu ir tā Dieva tiesa un taisnība! Cita saķērusi piecas pipeles vazā no viena stūŗa otrā, bet citām, godīgām meitām - jāpaliek tukšā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausita Rīga.

Kaŗa laikā kāda veca meita savu pūralādi pārkravādama nopūšas: «Krāju jau nu krāju, neļāvu pirkstiņiem vaļu ne dienu, ne nakti, bet ko tad tas viss līdz, ar visu krāšanu būs meitās jāpaliek. Nebija jau priekš kaŗa, kas ķeŗ, kur nu vēl tagad, kad visi resnākie pipeļu gali pa gaisu aiziet! Tagad par tādām lietām ir ko domāt nav!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.

274.
Vecai meitai, pa lauku staigājot, vējš rauj un ceļ uz augšu brunčus. Meita tos iemiedz kāju starpī vienreiz, iemiedz otrreiz, bet kas tev deva, līdz ko speŗ soli, tā brunči augšā atkal. Nu meita koķeti sagriež sānu pret vēju un kā nicinādama, nosaka: «Fui, bet ir gan tas vējš nekaunīgs zellis! Žēl, ka viņam tikai nav tas, kas ir visiem puišiem, bet kuŗiem atkal nav dūšas palīst tur, kur šis lien.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.

275.
Bijušas divas puslīdz labas draudzenes. Viena no tām - meita pusmūža gados, otra drusku jaunāka. Reiz jaunākajai palaimējies dabūt līgavaini. Šī nu priecīga. Bet no tās pašas dienas ar veco draudzeni beigas ir, jo tā jau aiz skaudības sitas vai nost. Reiz, kad atkal jaunākā ar savu līgavaini aiziet pastaigāties, vecā meita nikni iesaucas: «E-e, tad tā arī smaida, kā sivēns maija mēnesī! Pipeli dabūjusi, domāt, ka zeltā būtu ieķērusies!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.

12. JOCĪGI GADĪJUMI.

276.
Kādreiz māte ar meitu aizgājušas pļavā vijgriežņus plūkt. Māte plūkusi, bet meita apsēdusies uz celma. Te uzreizi māte dzirdot, ka meita sāk kliegt. Māte pieskrējusi meitai klāt. Meita nu kliedzot, ka čūska iekodusi pavēderī. Māte gribējusi vest meitu uz dakteri, bet meita tikai gribējusi, lai to aizvedot uz kaimiņu Miku, jo tas protot tādas lietas ārstēt. Māte arī paklausījusi un aizvedusi meitu uz Miku. Kamēr māte iegājusi istabā, tikmēr Mika pie meitas klāt, nogāzis to zeme, uzgūlies virsū un nu ārstējis, kā mācējis. Kad ienākusi māte, meita jau bijusi vesela uti teikusi: «Ir gan tas Mikus Gaŗpipele malacis! Tikko kā pielika tādu kā teļa kāju pie pavēderes, tā sāpe uzreiz palika mazāka, un kad iebāza vēl dziļāk, tad visu vainu kā ar roku atņēma.»
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Pēteris B-ģis, Cesvaines pag., Madonas apr.
277.
Kādai mātei bijusi ļoti slinka meita. Kādu rītu māte dzirdējusi, ka otrā istabā meita kaut ko kasa: skribs, skribs! Domādama, ka meita kasa abru, māte teikusi: «Ir gan mana meitiņa čakla: maizi samīcījusi, jau abriņu kasa!» - «Jā, abru kasa? Vēderu kasa!» atsaukusies meita.
Uzrakstījis O. D-te, Mellužos. Teic. L. D-te, 46 g. v. 278. Gudra meita.
Zasas dzirnavās pie vilnas kāršanas atbraukusi lepna meita no līvāniešiem. Tā prasa kārsējam: «Es lougtum, jaunskungs, voj jius nazinātum, cik apmāram man tuas vilnas prīkšā boutum?» Tas paskatījies un noteicis: «Esi jau dūšīga meita, domāju, būs tev labs vīkšķis vilnas priekšā!» - «Na, tod, jaunskungs, voi jius navarātu man storpā īgroust?» -«Nu, ej palūdz meldeŗzeļļiem, tie kārāki uz grūšanu, varbūt kāds i tev iegrūdīs arī!» -
Uzrakst. O. T-ans: Alsviķu pag. Noklausīta Dignājas pag.
Var. no Rīgas PBK.

279.
Uz laukiem, nomaļā stūrī bijusi kāda divstāvu mājiņa. Apakšējā stāvā dzīvojusi meita, augšējā puisis. Kādā dienā puisim ir jācep maize, bet maizes krāsns ir apakšējā stāvā pie meitas. Kad maize jau izcepta, puisis to grib nest augšā, bet meita nelaiž. Puisis iesūdz meitu tiesā. Tiesnesis prasa, kas par lietu. Puisis grib stāstīt visu pēc kārtas, iesākot ar to, ka uz laukiem ir divstāvu mājiņa... Tiesnesis uzkliedz, lai stāsta īsāki. Nu, tad puisis stāsta tā: «Meita bija apakšā, es biju virsū. Iebāzu iekšā, bet ārā nelaida vilkt!»
Uzrakstījusi L. P., Rīgā.

280.
Reiz kāda meita stāsta citiem, kādu tā pagājušā naktī ļaunu sapni redzējusi. Vairs mutē nebijis neviena zoba. «Ķēru roku mutē - tukšs!» Stāstā klausās arī kāds puisis. Tas ieprasās: «Vai tad tu esi pārliecināta, ka ieķēri roku tieši mutē?»
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.
III. Vīrs un sieva. 1. JAUNAIS PĀRIS.
a.  LAULĪBAS. 281.
Puisis brauc uz baznīcu uz laulībām. Pie baznīcas izkāpjot no ratiem, puisis ar acīm pārslīd par meitu rindu, kas stāv pie baznīcas durvīm, un nopūšas: «Jā, jā, saki nu, cilvēks, kur tev prāts, pagriezt tikai muguru šitādam zosu dārzam, bet tā jau ir: kad pipele uz augšu, tad prāts uz leju!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Gulbenē. 282. Pirmā mīlestība.
Tanīs laikos, kad nauda bija sevišķi dārga un gada puiša alga bija līdzvērtīga vienam pārim gaŗo stulmu zābaku, bet meitas alga vienas aitas vērtībai, Saldus pagasta N. mājās par puisi bija Juris Trencis, kas bijis ieskatījies to pašu māju kalponē, pareizticīgajā Katrīnē. Juris bija visā apkārtnē izslavēts par spēcīgāko puisi. Dzirnavās viegli jo viegli ar piecu pūru labībais maisu tas kāpis pa trepēm spēlēdamies, bet sestdienas vakaros uz ceturtdaļverstes attālo pirti, spainī uz savas pipeles sanesis karsto ūdeni. Par šādu varonību arī Kate nav palikusi uz Juri vienaldzīga. Savus naudas ietaupījumus, nākošiem kāzu izdevumiem, Juris rūpīgi noglabājis apakšbiksēs šim nolūkam iešūtā kabatiņā. Kāzu priekšvakarā mājinieki Jurim aizrādījuši, ka baznīcā pēc beigtām laulībām pareizticīgo priesterim būšot jādod mīlestības dāvanas. Otrā dienā pēc beigtās laulības ceremonijas, pareizticīgo priesteris teicis uz Juri: «Juri, parādi Katjai to pirmo mīlestību.» Juris sapratis, ka nu pienācis laiks izrēķināties ar priesteri par laulāšanu un, lai dabūtu mīlestības dāvanu, pogājis vaļā savas virsbikses, iebāzis roku un sācis pa apakšbiksēm meklēties. Priesteris, domādams, ka Juris to lietu sapratis no citas puses, saķēris Juŗa roku un teicis: «Tā ņe, Juri, tā ņe, Juri, to vēļāk, to vēļāk, bet tagad pabučo Katju.»
Uzrakstījis Dobelnieks, Dobelē.

283. Kārīga brūte.
Apprecējis puisis bagātu latgalieti. Tikko salaulāti, nāk no baznīcas laukā, šī tūdaļ pilnā balsī prasa jaunajam vīram: «Nu, kod to jius mani kakurēsat?» Vīrs nokaunējies, klusām: «Nu, vakarā, vakarā!» Bet šī tāpat stipri: «Vokorāi ūtru raizi!»
Uzrakst. O. T-ns, Alsviķu pag. Noklausīta Vestienes pag.
b.  NAV PIRMIZRĀDE.

284.
Kāds kungs gribējis precēt bagātas dāmas meitu. Dāma kungu brīdinājusi, ka viņas meitai esot «pagātne». Kungs par to nemaz neuztraucies. Kāzu vakarā visi viesi ieradušies frakās, tikai līgavainis viens smokingā. Kad līgavas māte tam vaicājusi, kāpēc viņš neesot frakā, kungs atbildējis: «Es frakā ierodos tikai «pirmizrādēs»!»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja S. Herta no Jaunlatgales.

285.
Kāds vīrietis gribējis precēties. Viņš meklējis nevainīgu meiteni. Viņš arī vienu noskatījies un domājis, ka tā būs vēl nevainīga un apprecējis to. Pirmā naktī, kad viņš taisījies sievai kāpt virsū, tas teicis: «Lai nu Dievs palīdz desmito cilvēku lauzt!» Sieva, to dzirdēdama, teikusi: «Bāz jau bāz, septiņdesmit astotais!» - Vīrs noteicis: «Abi labi!»
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teic. Jānis. V-ko, Cesvaines pag., Madonas apr. Noklausīta Bērzgales pag.,
Rēzekn. apr. LFK 72, 9055.

286.	Vīrs.
Kāzu naktī pēc pirmās «vētras», sieva laimīgi smaidīdama un pieri slaucīdama, priecājas par to, ka ir saglabājusi savam vīram nevainību. Tā prasa: «Nu, vīriņ, kā tad varēji tikt galā? Vai nebija pārāk grūti?» - «O, nekas!» vīrs iesaucās, «nav jau pirmo reizi ar pīpi uz jumta!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

c.  KĀZĀS.

287.	- 288.
1. Reiz kādās mājās bijušas kāzas. Te uzreizi pietrūcis siena, ko dot zirgiem. Bijis jau ziemais laiks. Neko darīt. Netālu pļavā bijusi siena kaudze. Viens pāris nu braucis sienam pakaļ. Taī dienā bijis jāiet kādam uz tiesu. Ceļā tam uznākusi nakts, un tas nu domājis, kur nu iešot pēc naktsmājām. Viņš ieraudzījis pļavā kaudzi un aizgājis uz to pārgulēt pa nakti. Piegājis pie kaudzes, tas uzrausies augšā, ierušinājies sienā un gulējis nost bez bēdas. Te uzreizi viņš izdzirdot, ka viens pie kaudzes piebraucot. Viņš nu apskatoties labi, kas par braucējiem, un ierauga, ka puisis ar meitu atbraukuši pēc siena. Šis nu tik guļ augšā uz kaudzes, aizmukt vairs nekur nepamanīts nevarējis, tāpēc gulējis tik uz kaudzes un neteicis ne vārda, gan jau, kad kāpšot uz kaudzes, tad to ieraudzīšot. Puisis nu piebraucis pie kaudzes, izkāpis ar meitu no ragavām, piegriezis ragavas pie kaudzes, bet nevarējis vien uzrausties augšā uz kaudzes. Meita teikusi uz puisi, lai tak šis kāpjot mudīgāki uz kaudzes un nogrūžot zemē sienu, lai varot veicīgāki vezumu piedarīt. Puisis nu atbildējis: «Papriekšu es tev kāpšu šķorē, un tad tik kaudzes šķorē!» Meita arī neko daudz par tādu puiša runu neiztaisījusi. Viņa tikai teikusi: «Bet ko tad tas teiks, kas tur augšā?» Teikdama šos vārdus, viņa parādījusi ar roku uz augšu. Vīrs uz kaudzes visu noklausījies. Viņš domājis, ka par viņu vien runājot, nezin, ko šis teikšot, kad puisis kāpšot meitai «šķorē», tāpēc viņš, uz kaudzes gulēdams, atteicis: «Dariet vien, bērni, ko gribiet! Jūsu pašu vaļa!» Izdzirduši šos vārdus, puisis ar meitu pārbijušies, ka uz viņiem jau vai pats Dievs sākot runāt. Viņi nu ielēkuši ragavās un nu tik laiduši, ko spējuši atpakaļ uz māju. Sniegs vien pa gaisu griezies. Uz kaudzes gulētājs, redzēdams viņus no viņa vārdiem tik ļoti pārbijušos, arī nodomājis, ka labi vis nebūšot, ja šis palikšot vēl uz kaudzes guļot un nemeklēšot nekur naktsmājas. Kad nākšot atpakaļ no mājām izdibināt, kas tas runātājs ir bijis, un kad šo atradīšot uz kaudzes, tad šim būšot slikti. Tāpēc viņš mudīgi rausies no siena kaudzes zemē un laidies projām.
2.	Pārbiedētie puisis un meita pārlēkuši mājās tukšā, bez siena, un stāstījuši nu kāziniekiem, kas viņiem pļavās noticis, ka kāds neredzams sācis uz viņiem runāt. Kāzinieki nu sataisījušies liels pulks, un nu nācis uz pļavu skatīties un klausīties brīnumu. Atnākuši, apskatoties uz kaudzes - nekā ne redzēt, ne dzirdēt. Pēdas arī nesaskatījuši, kur kāds būtu gājis. Puisis ar meitu tomēr stāstījuši, ka viens uz šiem runājis, tad jau, laikam, arī būšot bijis Dievs. Labi, kas runājis, runājis. Kāzinieki iekrāvuši sienu vezumā un pārveduši mājā.
3.	Vīrs, iznācis no kaudzes, gudrojis, kur lai nu iet? Bijis jau vakars. Turpat netālu tas ieraudzījis kādu māju un gājis iekšā lūgt naktsmājas. Taī mājā pašlaik bijušas tās kāzas un pārbiedētie puisis ar meitu. Neviens viņa kā nebijis redzējis, tā arī nepazinis. Viņš nu lūdzis naktsmājas. Saimnieks atteicis, ka pašu esot tik daudz cilvēku, un tā kā istabā gan rūmes nemaz neesot, bet gan rija esot silta, šis, ja gribot, varot iet un pārgulēt pa nakti rijā. Ceļinieks ar mieru un tūliņ aizgājis uz riju.Rijā atradušās alus mucas. Par laimi, uz ārdiem atradusies sakrauta labība. Ceļinieks uzlīdis uz ārdiem un apgūlies. Rija bijusi varen silta, un uz ārdiem - tīri jauka gulēšana. Gulējis, gulējis labu laiku. Te rijā ienākot jaunais pāris: brūtgāns ar brūti, ielaist kannā alu. Brūtgānam pašam alus krūze rokā,un brūte nesusi sveci. Ienākdami aiztaisījuši durvis ciet. Brūte teikusi uz brūtgānu: «Atraun nu mucai tapu un ielaid alu!» Bet brūtgāns atteicis: atraušot gan mucai tapu un ielaidīšot alu kannā, bet pa priekšu šis gribot apskatīt šās kroni, kāds tas izskatoties, jo visus deviņus gadus, kamēr šie cerējoties, šis šās kroni neesot redzējis. Brūte arī mierā šim to kroni rādīt. Viņa nolikusi sveci uz piemūŗa malas, bet pati atsēdusies uz piemūŗa un atcēlusi brunčus vaļā, lai nu brūtgāns šās kroni apskatot. Viņi nemaz nezinājuši, ka kāds rijā pa nakti guļot, un tāpēc tie to lietu tik atklāti darījuši. Ceļiniekam arī stipri gribējies redzēt, kāds tai brūtei tas kronis izskatoties. Viņš nu pārkāries pār ārdiem, bet lāgā neredzējis. Stiepies, stiepies pār ārdiem un skatījies. Te uzreizi ar galvu licies brūtei klēpī un zemē. Šie nu briesmīgi pārbijušies. Svece apdzisusi, un jaunais pāris laidis no rijas kliegdams laukā, ka rijā esot velns. Ceļavīrs nu domājis, ka labi vairs nebūšot, kad tie nākšot uz riju atpakaļ, un laidis tieši uz mājām. Vairs nekur negājis naktsmājas prasīt. Kāzinieki nu sanākuši rijā ar bomiem un sakumiem uz velna izdzīšanu, bet nekā neatraduši. Tikai vēlāk atminējušies, ka tur tak gulējis kāds ceļinieks. Kad nu i tas vairs nebijis rijā, tad tagad tie sapratuši, ka tas esot bijis tas velns, kas viņus no rijas iztraucējis.
Uzrakstījis J. R-ņš, Rīgā. Teic. Jānis U-leja. 53 g. v., Patkules pag., Bikseres muižā, Mad. apr.
LFK 479, 1023.
d.    KĀZU CEĻOJUMĀ. 289.
Jauns pāris braucis kāzu ceļojumā. Ejot pa kuģa tiltiņu uz kuģa, jaunā sieva ievērojusi, ka kāds matrozis skatās no apakšas uz augšu viņai zem svārkiem. Sieva sadusmojusies un sūtījusi vīru pie kapteiņa, lai matrozi sodot Kad vīrs atnācis atpakaļ. sieva prasījusi, kas par sodu matrozim piešķirts. Vīrs atbildējis; «Matrozim piešķirts lielākais sods, jo viņš redzējis šķirbu un nav ziņojis kapteinim.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. A. L.. Rīgā.
290.
Jauns pāris, braucot kāzu ceļojumā, savu pirmo nakti pavadījuši vilcienā. Abi bijuši jauni, karsti - aiz mīlestības apprecējušies un nu kā vīrs vakarā licies virsū, tā ņēmies vienā ņemšanā līdz otram rītam. - No rīta sieva paskatījusies uz savu vēdergalu un nopūzdamās teikusi: «Mīļais, ja tas stulbais vilciens nākamnakt tāpat vēl kratīs, kā šonakt, tad rītu mana pavēdere būs viens vienīgs pusotra sprīža plats, apaļš caurums.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

e.    PIRMĀ NAKTS.

291.
Jaunam pārim pirmo nakti parasti gultu taisīja klētī. No rīta to modināja augšā ar muziku. Jaunais vīrs sanākušos vīriešus pie klēts pacienāja ar degvīnu, bet sievas jautāja jaunajai sievai ar dziesmu:
«Teici nu, māsiņa, kā gulējusi, e-ē.» Jaunā sieva nokaunējusies, tāpat ar tautas dziesmu atbildējusi: «Gan labi, gan slikti, Negribu teikti.»
Uzrakstīj. J. K-ģis, Valgalē. Noklausīta Rendas-Aizabavas apg.

292.
Kāds puisis apprecējis padumju meitu. Pirmā naktī, kad šie aizgājuši gulēt, meita drebējusi un trīcējusi: esot bailes. «No kā tad? Ej nu, mazā muļķīte, redzēsi, cik būs labi!» vīrs šo mierinājis. Sākuši pisties. Vīram nogājis, vienreiz - otrreiz - trešo reiz - un šis jau gribējis mest mieru, bet sieva turējusi šo aiz pimpa un nelaidusi: «Nē, nē, vīriņ, lai jau nu vēl stāv - šitas jau garšo labāk kā klučku biezputra!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Vīpes pag.
293.
Kāda jauna sieva ļoti baidās pirmo nakti pavadīt kopā ar vīru un saka savai mātei: «Māmiņ, stāvi tu pie durvīm, ja man ies grūti, tad saukšu, ja labi - dziedāšu!» Māte arī klausās aiz durvīm. Uz reizi atskan sāpīga balsi: «Mama, mamiņ - pali - Toreodor! Ciņa sauc!» - ar dziesmu nobeidzas meitas vaidi.
Uzrakstījusi S. R. Teicēja A. Š., Rīgā.

294.
Kādam pārim ir patlaban kāzas. Jaunais vīrs un sieva grib uz brīdi palikt vienatnē, bet nekādi nevar no viesiem aiziet. Tad sieva izdomā viltību. Viņa liekas noģībstam, un vīrs to aiznes projām. Pēc laba brīža abi atgriežas atkal pie viesiem - sveiki un veseli. Draugs griežas pie jaunā vīra ar jautājumu: «Nu, vai sievu izārstēji?» - «Jā,» šis atbild, «izārstēju!» - «Nu, tad aiztaisi savu aptieķi ciet!»
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

295.
Reiz bijis kāds krietni liels zeņķis, bet briesmīgi kārs uz zafti. Reiz vērpjot māte paglābusi zaftes podiņu sev zem svārkiem. Puika sūdzējis tēvam: «Tēt, man gribas to, kas mātei zem brunčiem!» - «Tad jau, dēls, vajadzēs precēties!» atbildējis tēvs. Tā arī dabūjuši jaunu meiteni, un puiku saprecinājuši. Uz kāzām savārītas daudzas zaftes un noliktas taī pašā klētī, kur jaunais pāris noguldīts. Naktī tēvs gājis pie klēts durvīm klausīties, kā dēls izturēsies pret jauno sievu. Bet dēls nelicies gar sievu ne zinis. Sameklējis zaftes bundžu un sācis ēst. Bet bundžai bijusi šaura virsa, un puika nedabūjis roku iekšā. «Šaura», tas pats pie sevis teicis. Tēvs aiz durvīm to dzirdējis. «Paspied!» tas saucis. Dēls kā spiedis roku bundžā, tā bundža pārplīsusi. «Vai, pārplīsa!» puika nevaidējis. «Tas ir labi», tēvs aiz durvīm atsaucies, «viņa ir bijusi nevainīga!»
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

296.
Nabadzīgam, bet brašam puisim ieprecina vecu, bet ļoti bagātu meitu. Pirmā kāzu naktī, kad šim jāsāk pildīt jaunā vīra pienākumi, šim nemaz nestāv. Kā paskatās uz meitas sačokurojušos vēderu, tā tikpat kā kritin nokrīt. Vīrs jau grib mest mieru, bet sieva iesakās: «Neaizmirsti, mīļais, manus pusotra miljona!» Vīram, to dzirdot, paliek drusku labāki ap sirdi, un šis saka: - «Saki, sieviņ, vēl reiz to vārdu, jau drusku pakustēja.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

297.
Jauns puisis apprec vecu, bagātu sievu. Pirmajā kāzu naktī vīrs grib būt kārtīgs vīrs, bet nevis kaut kāds snaudulis. Bet kas tev deva, gars gan ir labprātīgs, bet miesa vāja! Kā paceļ sievai kreklu uz augšu, kā ierauga to «elevātori», tā dūša apšķebinās. Šis sievai saka: «Vadzi, sieviņ, tev nu arī ir tie gurni izdiluši un izberzti kā vecās mātes bībeles vāki!» - «Nekas, vīriņ, uzliec uz katra gurna pa 500,000, tad tā lieta būs pavisam citāda!» -- sieva mierīgi nosaka, paplezdama kājas un gaidīdama, lai šis sāk.
Uzrakstījis Olģerts. Noklausīta Rīgā.

298.
Pavecs puisis apprec jaunu sievu. Pirmajā kāzu naktī šis nedabū iekšā. Izņemas, izņemas, met mieru un dusmīgi saka: «Ta velns lai parauj! Vai tad tiešām neviena ēzeļa vairāk pasaulē nebija, kas pie tevis atlauž zobus, ka man tagad vajaga mocīties!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
Pirmā kāzu naktī vīrs sievu pisdams, tai mīļi prasa: «Saki nu, sieviņ, taisnību, vai tu jau esi ar kādu darījusies šitā, kā ar mani?» - «Tīri šitā, kā ar tevi, vēl ne ar vienu,» - sieva noteikti apgalvo. Vīrs, aiz laimes sievu sagrābis, grib to vai skūpstos nosmacēt. Bet sieva, tikusi pie elpas, teikumu pabeidz, - «citi pisa, bet neprecēja. Bet tu pa priekšu apprecēji un tad tikai pis.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

300.
Reiz vienai meitai bijis bērns. Kāds dzērājs meitu apprecējis, to nezinādams. Znots paņēmis šņabja pudeli, aiznesis uz klēti un ielicis gultā. Sievas tēvs to pamanījis un pudeli izvilcis. Nu jaunais pāris gājis gulēt. Sievas mātei bijis dikti bail, ko znots teiks, un tā pie durvīm klausījusies. Znots uzreiz teicis: «Va' velns, kas tad te ir bijis {viņš domājis nozudušo šņabja pudeli)!» Sievas māte nu par tiesu nobijusies un teikusi: «Vai, znotiņ, mums jau tās lielās pežas, mēs jau tāda suga!» -
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīgā. Teicēja M-ne, no Garozas pag.
LFK 52, 1574. Var. no Rīgas LFK 23, 4909.

301.
Reiz kāda meita jau pirms kāzām pamatīgi iztaisījusi visu cauri. Tomēr galu galā ar lielām grūtībām vīru dabūjusi. Kāzu naktī sievas māte, pazīdama savas meitas iepriekšējo dzīvi, pielīdusi pie jaunā pāŗa durvīm, lai dzirdētu, kā jaunais vīrs izturēsies un ko viņš sacīs. Gulta bijusi ļoti plata, un jaunais vīrs vēlies no sievas nost. «Šausmīgi plata,» - viņš teicis (domājot ar to gultu). Sievas māte to izdzirdusi un pārpratusi. Ātri tā atrāvusi durvis un saukusi: «Tā jau mums, znotiņ, visiem pa dzimumam ir plata!.. »
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

302.
Jaunais pāris kāzu naktī aiziet gulēt. Jaunais vīrs notaisa to «joku» vienreiz, notaisa otrreiz un ar lielām pūlēm vēl trešo reiz. Pēc tam viņš pagriežas un sāk gulēt. Sieva, to redzēdama, sāk raustīt šo aiz daikta un saka: «Ja tu esi mans vīrs, tad dari kas darāms, nepļēgurojies! Es domāju, ka tu sievu neņēmi tikai sānu sildīšanai!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Gulbenē.

f.    PĒC PIRMĀS NAKTS.

303.
Kādas jaunas sievas draudzene prasījusi tai pēc pirmās kāzu nakts, kā tad nu esot bijis, vai mīlējušies ar', kā nākas? - «Neko, mās', lielu», sieva noteikusi, «man tas vīrs tāds miegains: pats no sevis tik sešas reizes pamodās, un tad es no savas puses vēl astoņas izspiedu - saki nu pati, kas tas priekš pirmās nakts ir!»
Uzrakstījis Oļģerts, Rīgā. Stāst. A. Z.
304.
Tēvs jautājis savam dēlam pēc kāzu nakts: «Nu, cik reizes?... » - «Divpadsmit,» -atbildējis dēls. «Bet es reizi», noteicis tēvs. Pēc otras nakts uz tādu pat tēva jautājumu dēls atbildējis, ka vienpadsmit reizes. Tā tas turpinājies līdz trīspadsmitam rītam. Tad uz tēva jautājumu dēls atbildējis, ka ne reizes. «Bet es tāpat aizvien reizi,» atbildējis tēvs.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.
305.
Iršu kolonijā dzīvojuši divi brāļi. Viņi norunājuši, lai arī viņu dzīvē gadās kas gadīdamies, viens otram visu izstāstīt. Dzīvot tie dzīvojuši ļoti svēti un tikumīgi. Reiz tomēr viens no brāļiem sadomājis un apprecējies. Pēc pirmās nakts otrs brālis ziņkārīgi vaicājis, lai nu pastāstot, kāda tur tā «uzrikte esot.» Precējies brālis nicīgi atmetis ar roku un atteicis: «Kas tad tur nu ir! Es jau arī domāju, ka tur būs Messinglager oder Transmitter, bet tur nekā nav.»
- «Nu, kad tur nekā nav, tad es labāk nemaz neprecēšos», noteicis brālis.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., no Rīgas.
306.
Kāds jauns vīriņš, neilgi pēc kāzām, gulēdams ar savu jauno sieviņu sapņo. Viņš redz, ka viņš ir jautrā sabiedrībā kādā restorānā, bet pašreiz aptrūcis dzeŗamā. Te uzreiz viņš uzspiež zvana podziņai, saukdams: «Ej, viesmīli, dod šņabi šurp!»
Bet šņaba vietā tas saņēmis no sieviņas krietnu pļauku, jo miegā, spiezdams podziņu, tas bija iespiedis sieviņai vārīgā vietā.
Uzrakstījis N. Ļk-s. Teicēja H. Ļ-ka, Jēkabpils-Krustpils apk.
g.   SAVĀDNIEKI. 307.
Kādam puisim bijusi līgava, kuŗu viņš gribējis precēt. Bet dabūjis zināt, ka līgava zaudējusi nevainību. Viņš tomēr nav gribējis viņu atstāt, ja viņa ir spējīga atdabūt nevainību. Līgava to arī apsolījusi un prasījusi no viņa vienu lāča ādu, vairākas olektes sarkanas mīkstas drēbes, 5 mārciņas medus un vienu mārciņu sāls. Brūtgāns viņai arī to visu iedevis. Pēc kāda laika līgava paziņojusi, ka nu ir viss kārtībā. Abi saprecējušies. Pēc pirmās nakts priekiem vīrs teicis sievai: «Vai tik vien liels tas kušķītis tev iznāca no tās lāča ādas un tik daudz drēbes sarkanums kā gaiļa sekste, un no tikdaudz medus, tik vien salds? Bet sāli es nemaz nejutu.» -
Uzrakstījis Kārlis B-ms. Rīgā. Teic. Karlīna, V., 42 g. v., Rīgā.
LFK 23, 5338.

308.
Reiz kāds vīrs gribējis precēt tikai tādu sievu, kuŗai ir balts. Viena meita nodzinusi pavisam spalvas un parādījusi, ka šai balts. Bet drīzi pēc kāzām vīrs sācis novērot, ka paliek atkal melns un prasījis sievai. Sieva teikusi: «Kad es ņemšu olu un došu pa pieri, redzēs, vai nepaliks melns, bet tu man dauzi katru vakaru ar divām un tad vēl brīnies.»
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīgā. Teic. M-ne, no Garozes pag.
LFK 32, 3001.

309.
Kādam jauneklim bijis dzimuma orgāns tāds labi liels, un tādēļ tas baidījies pie sievietēm iet, jo iedomājies, ka var sievieti nogalināt. Bet nu reiz viņš iemīlas kādā jaunavā, kuŗa arī viņu mīlējusi, un abi gribējuši precēties. Šis teicis, ka tomēr nevarot precēties, jo viņam, mazam esot, kaķis nokodis pipeli, un ja viņš pie viņas nevarēšot izpildīt vīra pienākumu, tad šī viņu beigšot mīlēt un sākšot iet ar citiem. Šī atteikusi, ka viņa to mīlot tādu, kāds viņš esot. Abi apprecas. Pēc kāda laika sieva prasa: «Vai tev tas kaķis tā nokoda, ka nemaz vairs neatlika, un ja tev kaut cik ir, paprovē, kā tad būs.» Nu, lai notiek, šis dara savu darāmo. Beidzot sieva saka: «Vai, cik tev vēl ir labs, skāde, ka nav tā galiņa, ko kaķis nokoda.»
Uzrakstījis J. K-ģis, Valgalē.
i.    ĒDAMĀ LAIKĀ. 310.
Dzīvojuši jauns pārītis, vīrs un sieva - abi skaisti, bet arī ļoti nabadzīgi. Reiz pienākusi tāda diena, kad nebijis par lāgu pat sausas maizes. Vīrs jau uzmetis lūpu un sācis staigāt kā rūkdams lauva, bet sieva, šim klāt piegājusi, teikusi: «Vīriņ, pusdienas laiks - nāc uz gultu! Ēdīsim «nabagu ļaužu cepeti» un gaidīsim, kad būs maize, ko piekost!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

311.
Jauns pāris apprecējies. Māte meitu pirms kāzām pamācījusi, lai nu darot, ko darīdama, bet lai vīram ēst gan labi dodot. Meita to arī apsolījusi darīt. Pēc kāzām pirmā dienā sieva agri jo agri pagatavojusi brokastis un saukusi vīru ēst. «Lai nu stāv, sieviņ, ēdiens», atbildējis vīrs, «nāc labāk uz dīvāna, ēdīsim citu brokasti.» Pusdienā noticis tāpat. Vakarā sieva vairs neko negatavojusi, iegājusi guļamistabā, nostājusies pie kurošas krāsns un, kreklu pacēlusi, sildījusi pavēderi. Pārnācis vīrs un izbrīnījies prasījis: «Sieviņ, ko tad tu tur dari?» - «Sildu tev vakariņas,» - atbildējusi sieva.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. E. R., Rīgā. j.    VELNS UN LAUPĪTĀJI. 312.
Divi laulāti draugi nevar saprasties. Sieva ir par daudz naīva. Te vīrs saka: «Redzi, man ir 11 pirkstu, ne tā, kā jums, sievietēm, 10. Bet drīz velns nāks pakaļ tam vienpadsmitam. Paslēp to, sieviņ.» Sieva paslēpj. Bet nākošā naktī sieva prasa: «Vai šonakt velns nenāks?.. »
Uzrakstījusi S. R. Teicēja A. Š., Rīgā.

313.
Jauns pāris iet pa mežu pastaigāties. Te meitai uznāk vajadzība «kaut kur» iet. Mežā tai uzbrūk laupītāji un grib to pievarēt. Meitas kavalieri sauc Kīferu. Kad meitai iet jau pavisam plāni, viņa sauc palīgā Kīferu. Bet laupītājs vienos sviedros noņēmies tai uzbrēc: «Tur mut, es geht nicht tiefer!.. »
Uzrakstījusi S. R. Teicēja I. Z., Rīgā.
2. LAULĀTU DRAUGU UZTICĪBA UN NEUZTICĪBA.
a.  UZTICĪGAS SIEVAS.
Puisis prasa precētai sievai, lai dod. Sieva nedod un saka: «Vai. jaunskungs, ko tik jūs nesadomājiet, vai tad jūs nezināt, ka man jau ir vīrs, kas prasa savu daļu!» - «Jā, bet vīrs teica, ka jūs jau vairākus gadus tam neesot devusi», - puisis iesakās. «Nu, tā tad, ja jau es savam, svēti pielaulātam vīram nedodu, tad nedošu arī jums!» sieva iesaucas un sakās «nevainību» glabāt pati priekš sevis.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

315.
Precētai sievai gadās pielūdzējs, pēc izskata brīnišķi skaists vīrietis. Reiz, kad abi palikuši divatā, sieva nopūšas: «Ak, kādēļ Dievs nelika mums agrāki satikties, tagad nekas nevar iznākt, jo jūs jau ziniet, ka es savu roku un sirdi esmu atdevusi citam vīrietim!» - «Es pēc atdotā nemaz nekāroju!» puisis iesaucas, - «ļaujat man tikai valdīt par pupiem un to, kas ir sprīdi zem nabas.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

b.  NEUZTICĪGAS SIEVAS.

316. Kas par traku, tas par traku. Kādam rokpelnim citi ļaudis teikuši, ka kamēr šis esot prom, darbā, sieva apgānot tā laulības gultu ar citu. Rokpelnim nu radusies neuzticība pret sievu, bet pierādījumu nekādu nebijis, jo viņa priekšā sieva bijusi laipna, mīļa un paklausīga. Te nu rokpelnis nodomājis izvest mazu izmēģinājumu, viņš novērojis, ka gultas matracis, diviem guļot, padodas uz zemi, turpretim, vienam guļot, paliek normālā stāvoklī. Viņš nu, kamēr sieva nebijusi istabā, piesējis pie gultas zem matrača aukliņā akmeni, bet zem tā palicis podiņu ar krējumu. Ja nu gultā iegulsies divi, tad akmens paliks ar krējumu. To izdarījis, vīrs aiziet darbā. Pārnācis, viņš steidz pie krējuma podiņa un paliek, muti ieplētis, stāvot, -podiņā krējums pārvērties sviestā...
Uzrakstījis P. Stāstījis R. S. Var. no Rīgas. 2 var. no Zemgales, no Mellužiem, PBK.

317. Draugu starpā.
«Tas man nemaz nepatīk, ka jūsu kaimiņš caurām dienām nāk pie manas sievas.»
-	«Nu, tas taču nekas! Tur jau jums nav ko sūdzēties, ka tikai viņš naktī nenāk.» -«Jā, ko tur var zināt, viņš ir liels palaidnis un var arī dienā nakti pārnakšņot.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

318.
Vīrs (atrazdams savu sievu cita apkampienos): «Viens no mums ir lieks!»
-	«Nebūt nē!» - atcērt sieva.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

319.
Kādai sievai bijis cits brūtgāns, bet vīrs to nav zinājis. Viņi dzīvojuši diezgan nabadzīgi. Mājās viņiem bijusi liela vāte, un to nolēmuši pārdot. Vīrs bijis akmeņkalis. Kādā dienā viņš aizgājis uz darbu. Tikko vīrs aizgājis, pie sievas ieradies viņas brūtgāns. Taī dienā bijusi kroņa svētdiena. Vīrs aizgājis uz darba vietu, bet tur neviens nestrādājis. Vīrs arī gājis uz māju. Pienācis pie mājas durvīm, tas atradis tās aizslēgtas. Vīrs domājis: redz, cik uzticīga sieva, kolīdz vīrs no mājas ārā, viņa aizslēdz durvis, lai neviens netiek iekšā. Sieva, dzirdēdama, ka vīrs pārnācis, brūtgānam likusi noslēpties vātē guļus. Ienācis vīrs, sieva teikusi: «Tu, pa lauku dzīvodams, nevari sadabūt pircēju, bet man tepat mājā pienāca un sola septiņus rubuļus.» Vīrs prasa, kur esot pircējs? Viņš esot ielīdis vāte apskatīt, vai gluda iekša. Šis arī tūlīt līdis no vātes ārā un teicis, ka laba būšot gan, bet tur dibenā vēl esot nelīdzens. «To var izlabot», teicis vīrs. Tas paņēmis lampu skrīpstu un ielīdis vātē. Sieva iebāzusi galvu vātē un rīkojusi: tur vēl nolīdzini, tur vēl un tur! Tikmēr viņas mīļākais šo no pakaļas apstrādājis. Tad tas samaksājis par vāti un novedis to mājā, lai gan viņam tās nebijis vajadzīgs. Bet kad tādā ķezā bijis, tad nopriecājies, ka tā sprucis vaļā.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Andrejs B., 75 g. v., Cesvaines pag. nespējn. mājā, Mad. apr.
LFK 72, 8126.

320.
Kādam vīram bijis draugs, kas, kad nebijis viņa mājā, dzīvojis ar šā sievu. Bet gadījies, ka vienu laiku vīrs nekur negājis no mājas ārā, un tā draugs pie viņa sievas nevarējis tikt klāt. Kādā jaukā dienā visi trīs aizgājuši augļu dārzā un apsēdušies zālē. Vīra draugs teicis: «Jāuzkāpj kokā un jāapskata apkārtne!» Viņš uzrāpies kādā ķiršu kokā un sācis skatīties uz visām pusēm. Te tas iesaucies: «Tak jums nav kauna dienas laikā un priekš manam acīm darīt tādu darbu!» - «Vai tu traks esi!» - atbildējis vīrs, - «mēs nekā nedarām, bet godīgi sēžam.» - «Bet man izliekas, ka tu būtu uzgūlies uz sievas.» - «Tas nevar būt!»- vīrs atsaucies. «Nu, kad tu netici, uzkāp un paskaties!» Vīrs arī kāpis augšā. Ko līdz viņš uzkāpis, tā šis tūliņ sievu gar zemi un sācis strādāt. Vīrs sācis kliegt: «Vai tu traks, ko tu ar manu sievu dari!» - «Nu, vai es neteicu, ka tā no augšas izskatās!» - Vīrs nokāpis zemē un atradis draugu un sievu godīgi sēdam. Tā vīrs noticējis, ka koks rāda tā un tūliņ pavēlējis taī pašā diena ķirsi nocirst. To viņš tomēr nedabūjis zināt, ka draugs bijis tiešām vainīgs pie visa tā joka. Tā draugs ar drauga sievu dzīvojis laimīgas dienas.
Uzrakstījis Br. Riekstiņš, Rīgā. Teicējs Andrejs S., 73 g. v., Cesvaines pag. nespējn. mājā, Mad. apr.
LFK 72, 8124.

321. Ar šitādu jau var stundām no vietas, i tad neapniks. Reiz kāds jauns puisis ņēmies ar veca vīra sievu. Kad šis bijis jau tā pa krietnam strādājis, gribējis kāpt nost, bet sieva nelaidusi: lai notaisot vēl vienreiz. Šis notaisījis ar'. Sievai vēl nepieticis. Nu puisis sācis atgādināt, ka drīz taču pārnākšot vīrs, un tam tak arī vajadzēšot - vai tad šī tik daudz varēšot izturēt. «Ko nu runā par manu vīru!» sieva aizspiedusi puisim muti ar skūpstu. «Manam vīram pipele kā lupata - līdz ko pa vienu pusi uzkāpis, pežas malai drusku piedūries, tā tūliņ pa otru šaujas lejā. Bet tev jau ir pimps kā zupas burkāns, resns un gaŗš: ar šitādu var stundām no vietas, i tad neapniks.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurā.

322.
Bijuši divi draugi. Reiz viens no viņiem, nejauši mājās pārnākot, atradis draugu ar viņa sievu gultā. Pārsteigtais pietrūcies kājās un, bikses pogādams, kaunīgi grozījies, bet ienācējs, mierīgi liedams mazgājamā bļodā ūdeni, teicis: «Nekas, draudziņ, strādā vien, neliecies traucēties, kamēr es savu rīku nomazgāšu! Es tikko nācu no tavas mājas, kur es visu uz mata tāpat darīju ar tavu sievu. Labi, ka tu manējai pa to laiku palīdzi, jo citādi viņai būtu jāpaliek bešā: es pats patlaban esmu par daudz noguris - tava sieva pulku vairāk prasa, kā manējā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jēkabpilī.

323.
Reiz vakarā, kamēr vīrs nav mājā, pie sievas ienāk kāds ciemiņš. Šie nu abi pa tumsu gan šā, gan tā, līdz beidzot atrodas viens uz otra. Te ienāk vīrs un nu ir skandāls mājās. Vīrs dabūjis krietnu vicu un nu tik dod galva vai acs, kur tik trāpa. Saprotams, tam, kas virsū jau tika lielākā daļa. Beidzot, kad vīrs sist piekusis, ciemiņš arī ceļas augšā, pogā savas bikses ciet un lasa kopā citas savas panckas, lai tik nu ātrāki tiktu prom, jo, kas zin, ka atpūties vīrs nesāk atkal no gala. Ticis laimīgi aiz durvīm, tas nopūties: «Ak, Dieviņ, tā, redz' iet, ka neprecas! gar cita ciskām jābakstās. Tagad pat kauli visu nedēļu būs mīksti kā rijā izsutināti.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

324. Sešas kājas.
Kādam vīram, kamēr tas bijis laukā, sieva palikusi neuzticīga. Kādreiz, vēlu no krogus pārnākot, vīrs pa tumsu noģērbies un liekas sievai blakus. Rītā atmodies - skatās un brīnās: divi gulētāji un sešas kājas. Vīrs modina sievu un prasa: «Cik tad mēs pavisam šajā gultā guļam, ka mums ir sešas kājas?» - «Tas nevar būt, ka sešas, izkāp no gultas un saskaiti labi.» - Vīrs arī izkāpis un skaita, tiešām, sievai taisnība, guļ tikai divi, un ir tikai četras kājas. Vīrs apmierināts, liekas sievai blakus un guļ nost. Pa to laiku sievas sānu draugs aiziet. Vīrs atmodies domā, ka sapņojis par sešām kājām, un pats, nokaunējies, par to vairs sievai nejautājis.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teicēja Antonija A-niņa, no Smiltenes.
LFK 23, 6925.

325.
Kāds vīrs, nodzīvojis ilgāku laiku prom no mājas, atkal atgriezies. Sieva par to laiku bijusi pašāvusi arī citiem, un, līdz ko vīrs pārbraucis, pēc pāris nedēļām šai vajadzīga vecmāte. «Kā tad tā?» vīrs brīnījies, «kā tad šoreiz tik ātri?» Bet sieva mierīgi paskaidrojusi: «Vai tad tu, vīriņ, nezini, kad tā pārāk ilgi aizciešas, nedabū kā nākas, tad tā lieta iet desmit reizes ātrāk. Tā arī mums būs iznācis: padomā vien pats, ar kādu sparu tu mani pirmā naktī ņēmi priekšā!» Vīrs galvu vien nogrozījis, bet pretī ar' nekā neteicis -noticējis.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

326.
Kādam bagātam, bet skopam vīram bijusi pajauna sieva - traki kāra uz jauniem puišiem. Reiz viņa kādam zaldātam solījusies maksāt piecdesmit rubļus, lai šis viņu izpis. Zaldāts bijis ar mieru, bet vēl pielīdzis tā: šis nu pisīšot ar' tā, ka tas pelnīšot īsta pisiena vārdu, bet ja sieva nesavaldīšot pakaļu, tad viņai par katru pirdienu būšot jāpiemaksā pa divdesmitpiecniekam. Sieva bijusi ar mieru, bet tomēr, nebūdama visai droša, ņēmusi un aizbāzusi pakaļu ar sīpolu, bet kā zaldāts spiedis no visa spēka iekšā, tā sīpols aizgājis dziedādams pa. gaisu un pa durvīm ienākošajam vīram taisni pa pieri. Vīrs apmulsis un taisījies uz lamāšanos, bet sieva mierīgi noteikusi: «Nekas, vīriņ, tas tādēļ, ka es gribēju tavu naudu pietaupīt!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Vec-Kalsnavā.
c.    VĪRA NEUZTICĪBA. 327.
Senos laikos, kāds vīrs uz ilgāku laiku izbraukdams no mājām, savai neuzticīgai sievai dzimumorgānu aizslēdzis, jo bijušas īpašas jostas ar aizsegu, ko vīri, prombraucot, tam nolūkam lietojuši.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā.
LFK 23, 4812.

328.
Jauna kundze noķērusi savu vīru lakstojamies ar kalponi. Viņa iesaukusi kalponi pie sevis un tai bargi uzprasījusi: «Ko kungs tev teica ?» - «Ka es esot par jums daudz skaistāka!» - bikli atbildējusi kalpone, «un tad viņš vēl teica, ka es esot gultā daudz interesantāka par jums!»
- «Ko?» uztraukusies kundze, «to tev arī kungs teica?» - «Nē, kundze, to man teica jūsu šoferis!» -
Uzrakstījusi L. L., Bulduros.

329.
Kāds vīrs ienīdis savu sievu un sācis dzīvot ar citu. Ar to viņi satikušies pa tumsu un mīlinājušies. Sieva drīz vien to atklājusi un nolēmusi vīru pārmācīt. Kad vīrs izgājis, sieva aptinusi labi resnu galvu un aizsteigusies ar līkumu pretī mīļākās vietā. Satiekoties sieva stenējusi vien un rādījusi, ka zobi sāpot. Bet vīrs ātrāki neatlaidis, kamēr neapmierinājis savas seksuālas jūtas. Šoreiz vīrs bijis tik apmierināts, ka iesaucies: «Nu, tā ir pavisam cita lieta, kā manai sievai!» Nu sieva sākusi smieties un vīrs sapratis, ka ticis piemuļķots. Abi salīguši mieru, gājuši mājās un dzīvojuši tālāk laimīgi.
Uzrakstījis O. O-ls, Rīgā. Teicējs P. R-ks, Rīgā.

330.
Kādam bagātam kungam sieva pa vasaru dzīvojusi jūrmalā, bet pats ar sulaini pa Rīgu. Tā dzīvojot, kungam kļuvis bez sievas garlaicīgi. Viņš iedevis sulainim 10 latu un teicis, lai par šo naudu atvedot viņam skaistu meitu. Sulainis naudu nodzēris un atvedis kungam vecu veceni, kuŗu steigā uz ielas pirmo sastapis. Kungam tas ieskaidrojis, ka esot dabūjis pavisam jaunu un kaunīgu meiteni, kas negribot pie gaismas nemaz rādīties. Kungs bijis ar mieru tāpat pa tumsu, un pavadījis nakti ļoti apmierināts. Vecene agri, jo agri atkal aizgājusi. Te pēc kāda brīža zvana aiz durvīm. Kungs pats iet atvērt. Aiz durvīm stāv vecene un ar bezzobainu muti šļupst: «Man te ir palikusi pagājušā naktī naktsmice.» Mice tiešām atrodas, un kungs lielās dusmās padzen sulaini. Tas aizbrauc uz jūrmalu un sūdz kundzei tā: «Kungs mani padzina par to, ka es cāļa vietā nopirku vecu vistu. Kungs domāja, ka cālis un ēda slavēdams, bet, ienācis virtuvē, tas ieraudzīja seksti un par to mani padzina.» Par šādu asprātību kungam dusmas pārgājušas, un tas pieņēmis sulaini atpakaļ.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. E. B., Rīgā.
Viens puisis apprecējis vecāku meitu. Meita lielījusies ar savu nevainību un gribējusi «tāpat» vēl kādus gadus «godīgi» padzīvot. Labi, vīrs bijis ar mieru. Bet vienā dienā sieva uzgājusi vīra kabatas grāmatiņā atzīmētus mēneša izdevumus. Ik nedēļas divi reizes bijis atzīmēts: «Par zobena tecināšanu Ls 10.» - «Fui!» - Sieva izsaukusies, - «cik tu dumjš, tik dārgi maksādams! Es, kad vēl ģimnāziste biju, «devu» par šokolādes pļitku (tāfelīti).» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs E. J-gers, no Jaunlatgales.

332.
Kāds kungs, kad sieva tam ko prasījusi, vienmēr teicis: «Tā, sieviņ, tava darīšana! Tā, sieviņ, tava darīšana!» Bet nu ķēkša sākusi palikt aizvien resnāka. Kad nu sieva kungam par to prasījusi, tad viņš atteicis: «Tā, sieviņ, mana darīšana!»
Uzrakstījusi Alma M-ne, Rīgā. Teicēja A. St-te no Patkules pag.
LFK 450, 1657.

333.
Kādai sievai bijis vīrs: ne nu labāks, ne sliktāks kā citi vīri: gribējis reižu reizēm uzšaut arī citiem meitiešiem par pāksti. Reiz šo sieva noķērusi, kā saka, uz karstām pēdām: tikko kā no kalpones nokāpušu, vēl ar vaļējām biksēm. Sieva sākusi lamāties, bet vīrs mierīgi noteicis: «E, ta' nu runā nevalodas! Nu, ko tad es darīju: eče, Anna piešuva biksēm podziņu - drusku piedūrās pie tās velna lietas un šī i uzmeta degunu; vai tad tu nezini, cik tas ātri iet!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ķemeros.

334.
Reiz bijis kāds vīrs, kuŗš ar savējiem dzīvojis ļoti nesaticīgi. Ja viņam kas jautāts, tad ļoti retu reizi viņš arī ko atbildējis, bet vienmēr staigājis rūkdams apkārt. Bet viņam bijušas brūtes, kuŗām viņš atdevis visu savu mīļumu un pēdējo kapeiciņu. Kādu vakaru, kad sieva nebijusi mājās, vīrs ielūdzis brūti pie sevis. Bet gadījies, ka ap to laiku, kad vajadzējis nākt brūtei, pārnākusi mājās sieva un, vīram istabā neesot, ielikusies gultā. Ienācis vīrs un dzirdēdams, ka viens pa gultu vāļājas, domājis: «Nupat būs «šepte», lūk, Marija jau ar' atnākusi!» noslēdzis durvis un. nometis bikses, licies gultā. Sieva nu pabrīnējusies gan, kur vīrs uzreiz pret šo tik mīļš palicis, bet ļāvusies jau ar', lai šis darās, kā patīk. Bet kad vīrs sācis, glāstīdams un kozdams šai pupus, runāt, ka šitādas mantas jau neesot nevienai citai sievietei pasaulē, kā tikai viņa mīļai Mārītei, sapratusi gan visu, bet neteikusi neko. Vīrs tikai otrā rītā sācis blakus gulētāju apskatīties un palicis kā no mākoņiem izkritis.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ļaudonā.

335.
Dzīvojuši vīrs ar sievu, diezgan nabadzīgi, bet toties labi sapratušies: bārtin nebārušies, «ciema maizes» ar' nemeklējuši. Reiz pie sievas atnākusi ciemos kāda viņas attāla radiniece un vakarā sagūlušies visi trīs vienā gultā. Naktī vīram zobi degtin deguši pamēģināt, kā ietu «tā lietai» ar citu meitieti. Domāts, un drīz arī izdarīts: vīrs rāpies viešņai virsū. Tanī brīdī pamodusies sieva, bet vīrs, nelikdamies traucēties, mierīgi noteicis: «Nekas, sieviņ, nekas, tu jau zini, ka ciemiņam priekšroka, kā pie galda, tā ari šitajā lietā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

336.
Reiz, kamēr sievas nebijis mājās, vīrs drusku pamēģinājis nogaršot «ciema maizi». Izdevība bijusi labu labā, jo mājās palikusi jauna kalpone. - Kad sieva pārnākusi un visi sasēdušies pie pusdienas galda, mazais Pēterītis tēvam prasījis: «Tētu, vai mamma rītu ar' ies ciemos? Tad tu man atkal dosi konfetes un es mammai ne vārdiņa neteikšu, ka tu Annai virsū kāpi!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

337. Vīram vīra nags.
Reiz, sievai mājā neesot, vīrs iesaucis kalponi savā istabā, lai uzklājot gultu. Kalponei, ap gultu lokoties, šad un tad atsegušies resnie stilbi, un tas veco tā iekārdinājis, ka tas sācis ar pimpi kā't krēslus cilāt. Beigu beigās neizcietis vis, stiepis meitu turpat gultā un sukājis vaļā, ka vilna vien čīkstējusi. Šinī brīdī pārnākusi sieva un, ieraudzījusi vecā grēka āža nedarbus, tā pārskaitusies, ka paķērusi gultu aiz sāniem, apsviedusi to kā spičku otrādi, tā ka abi tagad varējuši turpināt zem gultas. Vīrs, no metiena drusku atžilbis, kliedzis: «Nu, pagaid' tik, siev', lai es lienu no gultas apakšas laukā, tad tik tu redzēsi: vai tu nezini, ka vīram vīra nags!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

338.
Bijis kāds traki dievbijīgs, bet arī nejēdzīgi skops vīrs. Reiz šis no savas kalpones prasa, lai dod. Kalpone sakās tikai tad dot, ja šis došot pusrubli, kas iztrūkstot no trijnieka un jāmaksā jot kurpniekam par jaunajam kurpēm. Vīram pusrubļa žēl, šis nu ņemas meitu pamācīt; ka šai par brīvu vien būšot jādod, un saka tā: «Ak tu, paklīdusī avs, vai tu nezini, ka Dievs soda tos grēkus, kas ar aprēķinu izdarīti! Tāds būs tas grēks, ja tu ar aprēķinu no manis naudu ņemsi. Bet tava dvēsele gavilēt gavilēs un pacelsies kā balodis uz eļļas kalniem, ja tu ko nejauši bez aprēķina izdarīsi!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Odzienas pag. 3. PRECĒŠANĀS FILOZOFIJA. 339.
Kāds bagāts vecpuisis precējies un, kā par brīnumu, ņēmis arī pavecu sievu. Radi šim prasījuši, par ko šis tā, vai tad nevienas jaunākas nebijis, kas pie šā ietu? Varējis ka't kalponi - vai tad šim mantas trūkstot? «Mantas jau man nevajag,» puisis smīnēdams atbildējis, «bet kad es paņemšu jaunu sievu, tad viņa piederēs man varbūt tikai kāzu naktī, bet pārējais laiks man būs mierīgi jāsadala starp kučieri, dārznieku un kādiem pāris kaimiņu puišiem, un kas viņiem atliktu, to dabūtu es. Bet kad es noprecēšu vecāku sievu, tad viņa Dievu lūgs, lai viņš man pašam pimpi drusku pievalda, par citiem jau i nedomājot!»
Kādam vīram bijusi sieva, kuŗa pastāvīgi devusi citiem. No reizes vīrs uztraucies, bāries un solījies sievu piekaut, bet pēc tam palicis mierā un neteicis ne vārda. Sievai tas bijis lielu lielais brīnums, tādēļ šī viena dienā prasījusi: «Vīriņ, kādēļ tu vairs neskaisties, kad es ar citiem dzīvoju, vai tu mani vairs nemīli?» - «Mīlu gan, sieviņ,» vīrs mīlīgi atmetis ar roku, «bet vai ta' nu kāds no avota ir ūdeni izsmēlis vai izsmels - tamdēļ sukā tik vaļā, cik sirds ņem pretī! »
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

341.
Kāds vecs vīrs gribējis precēt jaunu sievu. Meita, kuŗu šis uzrunājis, negribējusi pie šā iet, bet meitas radi ņēmušies pierunāt. Teikuši, vai tad viņai neesot diezgan otra jūgā dzīvojusi - un vai tad tāds kraķis ilgi dzīvošot, gan jau nomiršot: būšot manta, tad i varēšot precēt sev vīru pēc patikšanas. Meita pamazām ļāvusies pierunāties, bet beidzot vēl ieminējusies: «Bet kad nu viņš, pagāns, man uztaisa kādu bērnu, ko tad?» «Ej nu, muļķe,» māte šo apsaukusi, «kas tad vecam vairs bērnu dos! Drīzāk jau mironim pirdiens izskries, nekā tādam bērns iznāks! Prasi, vai šim maz vairs stāv? Tagad iedomājas un vajag, bet kad būs pie lietas, tad nekā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
4. PAVIEGLS VĪRS. 342.
Kādam padumjam vīram bijusi skaista sieva. Kaŗa laikā sieva dzīvojusi zaļas dienas un devusi krievu oficieŗiem, cik nagi nes. Par devumu šie maksājuši ar salaupītām rotas lietām un produktiem. Beidzot sieva pārvilkusies pavisam kāda palkavnieka dzīvoklī, palīdzēt pie rakstu darbiem - kā pati teikusi. - Reiz kaimiņi vīram apprasījušies, kā šim tagad ejot un ko sieva labu darot! «Man jau kā iet, tā iet,» vīrs nopūties, «bet sievai jau gan labi: tā guļ mīkstos spilvenos, pipele rokā, spalvas kāts aiz auss - kas tāad nekait dzīvot!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Bērzaunē.

343.
Kādai sievai bijis vīrs - tāds pamuļķis. Tas ne par ko nebijis piedabūjams izpildīt savus svētos vīra pienākumus, nekāpis sievai ne reizes virsū, lai tur šī vai beidzas. Sieva bijusi jauna, gribēt gribas, bet ko tu darīsi! Beidzot sākusi šo dažnedažādi mānīt. Vīrs bijis pārlieku kārs uz kartupeļu klimpām, un nu sieva apsolījusies klimpas vārīt tikai tais dienās, kad šis vakarā apņemsies kuli ap dibenu dauzīt. Tā nu arī norunājuši, ka klimpu ēšanu un kules dauzīšanu nolikuši noteikti katru ceturtdienu. Pienākusi trešdiena. Sieva jau visu dienu mazgājusies, uzvilkusi tīru kreklu, izvārījusi jau klimpas lai un gaidījusi vakaru. Vīrs saēdies un licies gulēt, bet sieva piegājusi, šo appaijājusi, iebāzusi roku biksēs, noglāstījusi un sakārtojusi «lietas», un tad klusi čukstējusi: «Vīriņ, rītu būs ceturtdiena!» Nu tikai arī šis atcerējies, kas šonakt jādara un dūšu saņēmis teicis: «Ak ceturtdiena gan! tad jau šonakt jāpisas. Nu, tad ar Dieva palīgu nāc ar šurp! kas tad tur augs, augs!» Sieva kritin iekritusi gultā. Nu vīrs ņēmies nosvīdis. No reizes vēl tāds bailīgāks, bet pēc tam sācis tas joks tā iepatikt, ka jau no pirmdienas sācis prasīt, kad būs ceturtdiena? -
5. SLINKA SIEVA. 344. Urb vai malkas bluķī caurumu! Kādam vīram bijusi traki slinka sieva. Reiz mājās bijuši sanākuši vīra draugi, un visi krietni iedzēruši. Vīrs sācis draugiem stāstīt par savu slinko sievu, kuŗa cita nekā nezinot, kā tikai ēst un skriet aiz stūŗa, dirst. To izdzirdusi sieva un, aiz dusmām drebēdama, metusies vīram virsū, kliegdama: «Ak tu, melis lielais, kaut jau tev zila naba paliktu melojot! Es cita nekā nedarot? Sātans beidzamais, kas tad tev naktīm apakšā guļ, ja ne es? Nu, pagaid tik, ja gribi nākamo nakti, lai dodu, tad urb malkas bluķī caurumu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Sāvienā.

345.
Vīrs apprecējis ļoti slinku sievu. Kādreiz ejot uz darbu, vīrs modinājis sievu, lai nu ceļoties augšā un sākot arī ko neko strādāt. Ap brokasta laiku vīrs pārnācis mājās, bet sievu atradis vēl guļam. Segu pa miegam tā bijusi nospārdījusi un, pliko vēderu pret sauli pagriezusi, krākusi ka put vien. Vīrs noķēris kaķi, uzlicis to sievai uz plikā vēdera un aiz astes paņēmis vilcis uz priekšu. Kaķis ieķēries ar visiem nagiem ādā un nelaidies vaļā. Sieva aiz negaidītām sāpēm tikko griestos neielēkusi. Pēc kāda laiciņa atnākusi ciemos sievas māte un prasījusi meitai, kā tad nu labi ejot? «Kā tad nu iet!» atbildējusi meita, «citādi jau tīri brangi, tikai vēders gan lupatās saplosīts!» - «Nekas, nekas, meitiņ,» māte mierinājusi meitu, domādama, ka znots ar pimpi saplēsis meitai vēderu, «tas jau tik tā pirmajos mēnešos. Vēlāk tās visas «lietas» taps slābenākas, tad jau ir par lāgu tur neiebāzīs, kur vajag. Gan jau tad arī vēderiņš būs vesels!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurā.

6. PRECĒTAS SIEVAS SAVĀ STARPĀ.
a.  DRAUDZENES UN NAIDNIECES. 346.
Divas draudzenes sarunājušās par saviem vīriem. Pirmā prasījusi otrai: «Nu, kāpēc pēc tik ilga precēšanās laika pie tevis vēl neko nemana? Vai tad tavs vīrs tevi negrib?» -«Viņš grib gan,» - atbildējusi otra, - «bet viņam nav s t i n g r a s gribas». -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

347.
Reiz kādā mājā dzīvojušas precētas sievas. Viņas dzīvojušas aizvien godīgi un nemaz nebārušās. Bet kādu dienu, kad nebijis neviena vīra mājās, tās sākušas bārties. Nu bārušās un lamājušās bez gala aizvien vairāk. Pēdīgi saskaitušās tā, ka aiz dusmām nezinājusi viena otrai ko darīt. Kad nebijis cita, tad pacēlušis brunčus uz augšu un rādījušas pliku priekšu. Te vienai pie rokas gadījies stops. Tā to paķērusi un iegrūdusi otrai pīzdā. Tā nu aiz dusmām neko nesapratusi, ko darīt. Ne kliegt, ne brukt otrai virsū, ne sist. Piepēži tā priecīgi iesaukusies: «Nu ir labi, nu ir labi! Kad pārnāks mans vīrs mājās, tad viņš tev parādīs!»
Uzrakstījis J. R-ņš., Rīgā. Teic. Andr. Sp-ģis, 56 g. v., Cesvaines pag., Mad. apr.
LFK 479, 1359.
Sievas pirtī pērdamās sākušas lamāties un beidzot arī kauties. Nu tik sviedušas viena otrai ar visu, kas tik pie rokas gadījies: ar ķipjiem, malkas pagalēm, ziepju gabaliem, vārdu sakot, ar visu, kas tik sviežams. Te viena no kautiņa dalībniecēm ieraudzījusi pirts kaktā saliktas kāpostu galviņas, paķērusi vienu un laidusi ar sparu pretiniecei pa vēderu. Sviediens ķēris sprīdi zem nabas, kāpostgalva iedūrusies ar kacenu pežā un palikusi karājoties. - «Ko? Razbainiece! Burlaciete!» sasistā iebļāvusies, «vai tu domā, ka mana sprākla ir veca siļķu muca, kuŗā tu vari savus puspuvušos kāpostus skābēt!»
Uzrakstījis Olģerts. Noklausīta Rīgā.
b.    KUNDZES. 349.
Kādreiz dzīvojusi laba lielmāte, kuŗa arī ar kalpa sievām nekaunējusies sarunāties. Reiz tā sarunājoties kalpu sievas sākušas par saviem vīriem žēloties. Bet lielmāte skumīgi nopūtusies un teikusi: «Kas nu jums, mīļās, vainas! vīri pa dienu nostrādājušies, vismaz nakti ir miers! Bet kā ta' man: kā sestdienas vakarā iebāž, tā tikai pirmdienas rītā izvelk!»
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

350.
Pie kādas kundzes sanākušas ciemos viņas biedrenes. Kundzei bijis drīzumā kas gaidāms. Tagad nu visas ņēmušās spriest, kas būšot: zēns, vai meitene. Sarunu noklausījies kundzes mazais dēlēns un iesaucies: «Es gan zinu! Brālītis būs!» Visi brīnējušies, kā tad šis to zinot? «Nu,» atbild mazais, «viendien mamma bija pakāpusies uz trepēm un žāva veļu, un es redzēju, ka brālītim jau bārda ir ārā!»
Uzrakstījusi S. R. Teicējs S. F., Rīgā.

351.
Viena kundze stāsta otrai: «Tagad, kur mans vīrs tik maz pelna, mēs dzīvojam, pēc iespējas, ierobežoti. Pirmkārt: mēs guļam šķirti... » - «To es nesaprotu», - brīnās otra kundze, - «kā vīrs un sieva... ? Nu, pieņemsim, ka viņam vajaga, lai jūs būtu pie viņa?» -
«Viņš pasvelpj - un es esmu pie viņa!»
- «Bet, ja jums vajaga, lai viņš būtu pie jums?» -
Tad es vinam prasu: «Pēter, tu neesi vēl svilpojis?»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A, Rīgā. c.    ČIGĀNIETE PAR SAVU VĪRU. 352.
Kādreiz čigāniete sarunājusies ar latviešu sievām. Latvietes, starp citu, teikušas, ka tie puisieši esot gatavi draņķi pasaulē! Čigāniete izņēmusi pīpi no mutes, nospļāvusies un nicīgi teikusi: «Ko nu jūsu vīri, jūsu vīri ir labi vīri, bet mūsu vīri - līdz ko pasaka hanžā, - tad tev vajaga būt gatavai, un ja nē - jaunu kreklu kā ar kaltu pārdurs!» (Viss šis čigānietes teiciens plaši tiek lietots).
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr. 7. DZĒRĀJS VĪRS UN DZĒRĀJA SIEVA.
353. Nelabs sapnis.
Reiz vīrs piedzēries pārnācis mājās un, iegūlies puiša Juŗa gultā, tūliņ aizmidzis. Pēc laiciņa pamodies, bet nekā neatcerējies, ne par dzeršanu, ne arī to, ka sievas vietā blakus guļ Juris. Pēc kāda brīža vīrs sācis vilkt puisim kreklu uz augšu, lai rāptos šim virsū. Uzkāpis - bāzis, bāzis, bet kā nelīdīs, tā nelīdis iekšā. Te nu šis sācis skatīties, pazinis Juri, atcerējies visu, kā kritin nokritis atpakaļ gultā, sācis grozīties un sprauslot, it kā no miega mozdamies, ņurdēdams: «Vai Dieviņ, Jurīt, kad tu zinātu, cik es nelabu sapni redzēju: tā kā kāpu pa augstiem kalniem; te iegribējās mīst - paņēmu pipeli rokā, bet tad paslīdēja kāja un es kritu un - atmodos tev blakus gultā. Labi, ka tev virsū neuzkritu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Odzienā.

354.
Reiz apprecējusies vīrs un sieva. Sieva bijusi liela dzērāja, vīrs liels skopulis. Vienreiz sieva apdzērusi visu naudu. Viņa neticējusi, ka vīram vairāk nav naudas. Vīrs gulējis. Sieva ņēmusies izkratīt viņa drēbes, bet nekā nav atradusi. Piegājusi pie gultas uu norāvusi vīram segu. Viņa ieraudzījusi vīra staklē naudas maku (patiesībā pautu kuli). Saķērusi ar abiem nagiem (abām rokām) un kliegusi: «Skat, kāds velns, piesējis maku kāju starpā!»
Uzrakstījusi E. V-de, Jaunburtnieku Gaurēs, Valm. apr. Teicēja Berta P., 50 g. v.
LFK 625, 1064

355.
Vīrs galīgi piedzēries pārnācis no kroga. Nolicies sievai blakus un sapņojis, ka tas patlaban atrodas debesīs. Tur ir lielas viesības. Šis ēdis un dzēris, kamēr uznākusi vajadzība atvieglināties. Griezies pie Pēteŗa ar jautājumu, kur te tāda vieta, rozes vien visur esot! - Pēteris teicis, lai aizejot turpat uz krūmiem un izdaroties. Pēc brīža šis nāk atpakaļ un prasa, vai nav pie rokas kāds papīrs? Pēteris atkal teic, lai taču paraujot turpat zāli, esot tak mīksta kā zīds. Šis arī rāvis, rāvis... te uz reiz dabūjis pa kaklu un -pamodies. Sieva pārskaitusies kliegusi: «Traks tu esi, nu jau man visas spalvas izrausi!.. »
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs P. R.
8. SAPŅI UN ĶĪVIŅI LAULĪBAS GULTĀ.
a.    SAPŅI.
356.
Reiz iedzēries vīrs pa sapņiem uzmaldījies debesīs. Apskatījies visapkārt: ak tu Dieviņ, cik jauki, zeme te tuvu netiek! Te iedomājies, ka jāpalūr, kāda tad Šī īsti no augšas izskatās. Bet ko viņš ieraudzījis, nebijis vārdos izsakāms: šo vecais, uzkūpinājis saivu jūras putu pīpi, pisis šā sievu. Sieva traki laimīga - smīnējusi vien un vēderiņu tā uz augšu metusi, ka tīri vai siekalas saskrējušas mutē skatoties. «Nu, bet pagaidiet tik», vīrs nodomājis, ņemšu un uzlekšu jums taisni virsū!» īeŠvunkojies krietni un lecis un - būc! -taisni uz grīdas; atmodies un kaunīgi ielīdis gultā.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ķemeros.
Kāds vīrs naktī redzējis jauku sapni: rindām vien. plikus meitiešus, kuŗi gaidīt gaidījuši, lai sviež šos gar zemi. Vīram no tām lustēm sacēlies, un šis sācis ņurdēt un kustēt. To iz-dzirdusi sieva, pacēlusi segu un ieraudzījusi, ka šim pimpa gals izlīdis pa palaga caurumu, iesaukusies.: «Ūja, brūzi, vai celsies augšā! Nu tak, pagāns, to maisu dukam sajās: skat, salmi vien tik griežas un palagam skrandas lec!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

358.
Nakti vīrs guļ blakus sievai un sapņo, ka tas atrodas debesīs. Tur ir daudz lampiņu. Katram cilvēkam sava lampiņa. Te vīrs ierauga, ka viņa lampiņā eļļas ir vairs tikai maza lāsīte, bet sievas lampa vēl pāri pusē. Tagad tas, ar pirkstu mērcēdams, pilina eļļu no sievas lampiņas savā. Piepēži tas dabū pamatīgu belzienu pa kaklu un atmostas. Izrādās, ka tas pa sapņiem vilcis ar pirkstu sievai par pavisam neglītu vietu.
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

359.
Kā parasts, vīrs ar sievu mēdz gulēt vienā gultā. Kādu nakti vīrs sapņojis, ka ņem no abras mīklu un baro suni. Bet pa sapņiem šis iegrābies sievas pežā (sieva gulējusi augšpēdu, nospērusies plika un stipri krākusi). Vīrs ar vienu roku grābis no pežas un ar otru viņai grūdis, te domādams suni. Sieva pamodusies un iegāzusi vīram pļauku, saukdama: «Ja tev negribas godīgi pisties, tad necūkojies!» Pēc brīža atkal abi aizmiguši, bet nu sieva sapņojusi, ka iebrukuši laupītāji un grasās viņu sagrābt, viņa aizstāvēdamās ķērusi pie sienas pēc dunča, bet pa sapņiem saķērusi vīra pimpi, kas bijis stipri sacēlies, un rāvusi no visa spēka. Vīrs pamodies un uzbļāvis sievai: «Ja tev negribas, tad nelauz lietas!»
Uzrakstījis F. S., Rīgā.

b.  ĶĪVIŅI.

360.
Reiz vīrs ar sievu pisdamies apgāzuši gultas galā nolikto klimpu spaini. Bērni, kuŗi visu laiku gaidījuši uz gardo ēdienu - klimpām - paši pirmie ieraudzījuši nelaimi, un kāds no lielākajiem puikām saskaities iekliedzies: «Ak tu vecais velns tāds, vai tu to vārstevi nevarēji ka't ar roku pieturēt - priekš kā tu to spaini badīji, ko viņš tev bij nodarījis!» Un mazākie vilkuši visi pēc viena meldiņa:
«E-ē, tēvs ar mati kūvēdami,
Kluču spaini apgāzuši.
Bērni raud istabā,
Ko ēdīs vakarā?»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Bērzaunē.
361.
Kāds vīrs ar sievu sabārušies. Nakti, guļot ar sievu kopā, vīram sagribējies, bet šī nedevusi. Vīrs izmēģinājies visvisādi, bet kā nekā, tā nekā. Tad vīrs laidies labu laiku mierā, izlicies aizmidzis un tad it kā pamozdamies teicis: «Vai, Dieviņ, kādu es sapni redzēju: biju tā kā debesīs, un tur pati debess meita gribēja, lai es to izmīlu. Nu, un tā kā tu man pirmīt nedevi, tad gribēju no jauna aizmigt, lai paklausītu viņas aicinājumam!» -
«Ak tu sterva, vai tad šai bez tevis pipeļu nepietiek!» sieva iesaukusies. «Nu - nu tu pamēģini tik viņai klausīt!» To teikdama sieva sākusi raisīt lindraku jostu vaļā.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mārcienā.

362.
Dzīvojuši reiz vīrs ar sievu. Vīrs bijis liels kāršu spēlmanis. Spēlējot, tas vārda: nevajag, jeb nevar - vietā vienmēr lietojis vārdiņu «pas». To pašu vārdu viņš lietojis arī gultas dzīvē. Reiz vīrs vēlu pārnācis mājās no kāršu spēles un nogūlies sievai blakus. Sieva tam iegrūdusi sānos, bet vīrs atteicis: «Pas». Otrreiz tāpat. Nu sieva sākusi šo aptaustīt un atradusi, ka vīrs «pas» saka pats pret «savu gribu». «Ko tu melo!» viņa pārmetusi vīram. - «Bet ko tu skaties manās kārtīs!» - atbildējis vīrs.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

363. Kā vīrs kuli pircis. Kāda bagāta meita meklējusi sev tādu vīru, kuŗam nebūtu pautu kules. To dabūjis zināt kāds jauns puisis. Šis kādu vakaru aizgājis pie meitas. Runājuši, drusku iedzēruši, un puisis sācis stāstīt, ka šis jau nu labprāt precētos, bet šim esot viena vaina: neesot pautu kules. «O, tad jau labi!» meita iesaukusies. «Es jau tādu vīru taisni meklēju». Gājuši abi gulēt. Puisis izdūris plānā drēbē caurumu, uzmaucis to uz pipeli, piesējis pautu kuli kā nevar redzēt, stiepis meitu gar zemi un ņēmies ko nagi nes. Pēc kāzām vīrs reiz sievai stāstījis, ka šis šodien uz pāris naktīm aizņēmies no drauga pautu kuli: pamēģināšot, kā ar to ejot. Sieva ar mieru mēģināt. Mēģinājuši, mēģinājuši arī, Dieviņ, sievai traki iepatīkas, kad viss jau sabāzts iekšā, tāda mīksts vēl sitas gar malām. Vīrs stāstījis, ka viņš zinot, kur šitādas kules pārdodot - tikai naudas vajagot. «Vai Dieviņ, kas tad par naudu runās! » sieva iesaukusies un iedevusi vīram pāris simtu rubļu. Šis aizbraucis uz pilsētu, izdzīvojies un atbraucis stāstījis, ka nopircis gan, lai ar naudas tā knapāk bijis: palicis drusku parādā. Sieva no lieliem priekiem, ka tādu mantu dabūjusi, iedevusi vēl naudu, ar ko parādu nomaksāt, un uz priekšu vai ik naktis pautu kuli rokā vien turējusi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Sāvienā.

364.
Sieva, satikusi savu draudzeni, sirsnīgi smiedamās tai stāsta: «Vai zini ko, Mildiņ, mans vīrs vakar pēc divu gadu pavadīšanas laulībā man pirmo reizi prasīja, lai dod!» - «Nu, un ko tad tu?» - «Es? Es papriekšu nosarku un pēc tam lūdzu, lai viņš papriekšu nolaiž logiem priekšā biezos aizkarus, jo man no tādām lietām kauns!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

365.
Sieva ar vīru dienā sabaŗas. Vakarot aiziet gulēt. Abi guļ vienā gultā. Naktī sievai sagribas. Bet vīrs pagriež muguru un šņāc vien, neliekoties ne zinot. Sieva grozās, grozās no vieniem sāniem, uz otriem, beidzot, drusku no savas puses strīdū piekāpusies, saka: «Dzi', veci, ko nu šņāc kā Dieva nepieņemts, griezies šur un atsvied drusku bikses, citādi jau šonakt neaizmigs, diez', kas ir, kas nav, un rītu agri jāceļas, tad nāks miegs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jelgavā.
Reiz, kad vīra nav mājās, sieva ņemas uzpost visu istabu un beigās grib pēc iespējas izlabot čīkstošo gultu. Sieva pakustina gultu, kuŗa pie katra piegrūdiena čīkst, un pie sevis noņurdēdama saka: «Aijaijā, kas to būtu domājis toreiz, kad precējāmies, ka tas mans vecais ar tik mazu rīku ņems mūs abas un šitā sāpūlēs: tu čīksti vienā čīkstēšanā, es vaidu vienā vaidēšanā.».
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Stendē.

367.
Kādam vīram bijusi traki liela tā «manta». Katru, reizi, kad šis kāpis sievai virsū un tad drusku aizmirsies, tad sievai vienmēr iznākusi lielu lielā vaidēšana un gultas tīrīšana. Reiz, kad vīrs jau guļ bez biksēm gultā, bet sieva vēl šo to pa istabu nokārto, lai varētu iet gulēt, vīrs skatās, ka šim jau sāk celties un saka: «Šmatrī, sieviņ, kā ceļas!» - «Ko nu smatrīs, ko piesmatrīs!» - sieva ar roku atmet. - «tava laime, mana nelaime.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Stendē.

368.
Naktī sievai gribas pist, bet vīrs guļ nu krāc vien. Sieva izmēģinās šo uzmodināt un uzmudināt, bet otrs guļ kā gulējis. Sieva, redzēdama, ka nekā nebūs, nopūšas: «Nu sak' nu viens cilvēks, kam man, bagātai meitai, vajadzēja tādu slaistu apprecēt! Viņš tak pat tik vēl nejēdz, kā izdarīt savu vīra pienākumu.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Gulbenē.

369.
Vīrs ar sievu stūmušies. Vīrs tik t. pa virsu vien tendelējis, te gar vienu gurnu, te gar otru. Beidzot sieva sadusmojusies un iekliegusies: «Ak tu, vecais stubeni, vai tad nu tīri esi bez acīm! Kur tu bāz? Cik tad sen ir, kad bija otrā caurumā, un nu atkal turpat». -«Vai, Dieviņ, sieviņ,» vīrs, vainīgs juzdamies, taisnojies, - «vai tad nu man tajā ir acis. Tāpat vien pa jušanai jāiztiek.» - «Nu, kad ar jušanu, tad iebāz un nevelc malā, kustini turpat pa iekšu,» - sieva šo pamācījusi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

370.
Vīrs ar sievu dzīvojuši svētas laulības gaitās jau ilgus .gadus. Abi bijuši jau krietni paveci - vīram vairs nestāvējis, un tā bijuši pagājuši jau veseli divdesmit gadi bez kādas uzšaušanas. Te kādu nakti vīrs pamodies: lieta kust - tā lēni, kā apdomādamās, ceļas, ceļas, līdz beidzot stāv kā nagla. Nu, kot' nu gaidīs: vīrs modinājis sievu. Tā aiz prieka vai stāvus uzlēkusi un tik noteikusi: «Tūliņ tūliņ, vīriņ, es tik izskriešu drusku laukā -mīzt gribas!» Pēc brītiņa šī ienākusi, laimīgi smaidīdama: «Nu, ta' nu..!» - «Nu, ta' nu tu vari iet un mīzt līdz rītam!» vīrs šo nikni pārtraucis, «kamēr tu vazājies - vairs nestāv atkal!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
9. BĒRNU JAUTĀJUMS. 371.
Kādam veikalniekam prom esot, sievai mājās piedzimis puika. Sieva ļoti priecājusies par bērnu, Līdzko vīrs pārbraucis, tā sieva to tūlīt vedusi pie puisēna un, to tam rādīdama, prieka. pārņemta, prasījusi: «Nu, bet saki taču, mīļais vīriņ, kam no mums bērns visvairāk līdzinās?» Vīrs paraustījis tikai plecus un dziļdomīgi noteicis: «Nu, ko es tur lielu varu teikt! Es jau vēl ne domāt nevaru pazīt visus tavus pazīstamos, tāpēc arī nevaru pateikt, kam no viņiem bērns ir līdzīgs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā .

372.
Vecākiem bijuši vairāki bērni: visi lieli nerātņi. Kādreiz vīrs žēlojas sievai par bērnu nerātnībām un saka: «Sieviņ, nu tak pierāj drusku tos palaidņus. Es pat naktī viņu dēļ nevaru aizmigt!» - «Nu ja tu zināji, ka tev tik viegls miegs, tad nevajadzēja bērnus taisīt!» sieva atcērt.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Gulbenē.

373.
Kādai ātrai un kustīgai sievai bijis lēns vīrs. Reiz sieva, sataisījusies uz iziešanu, sauc pa durvīm otrā istabā, kur vīrs strādā: «Es aizeju, nāc pašūpo bērnu, ja biji nasks pie taisīšanas, tad tādam pašam vajaga būt pie auklēšanas arī!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

374.
Kādam laulātam pārim nebijis bērnu. Reiz kaimiņiene sievai prasījusi, kas tad šiem esot, pie kuŗa tad tā vaina esot: vai vīram nestāvot, vai šī pati nedodot? - «Nekā, mīļā. tur i es gudra netieku», sieva iesaukusies, «gribēšana ir, varēšana ar' ir - stāvēt stāv, noiet noiet, bet bērnu kā nav, tā nav. Laikam jau mans vecais savus bērnus būs jaunās dienās pa nātrām izmētājis. Tagad jau nu gan - ja pats Dievs sava svēta pirksta nepieliks, tad. laikam gan nebūs nekā vairs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

375. «Kā nebūs bērni...» Dzīvoja kāds vīrs ar sievu. Viņiem jau bijis krietns pulciņš bērnu - un tie radušies aizvien vēl klāt. Vīrs, nabags, vairs nesapratis, ko lai iesāk! Bērnu jau tā pārdaudz, bet līdzko kāp sievai virsū, tā bērns atkal tikpat kā likts. Kādreiz krogū, sēdot pie alus glāzes, šis par to sācis žēloties savam draugam. Tas pasmējies un ņēmis nu šo mācīt: «Kā muļķis, kāda velna dēļ tad tu uz tās sievas tik ilgi guli! Pa vienu pusi uzkāp, pa otru tūlīt zemē, un nebūs ne bērnu, ne!» Labi ! Vīrs tīri priecīgs aizgājis mājās, licies sievai virsu un drasējis tik ilgi, kamēr pašam vairs ne traks nestāv, pēc tam pats mudīgi pa otru pusi zemē. Pagājis laiciņš, bet šis redz, ka vecā ķibele atkal neizbēgama. Saticis draugu, vīrs to dusmās ņēmis lamāt, kādēļ esot muļķojies un šo piemānījis! Draugs nu brīnījies, kā tad tas varot būt, to nu šis nevarot saprast! Vai tik viņš esot klausījis un darījis tā, kā vajadzējis: pa vienu pusi virsū, pa otru zemē? Nu ja, ka darījis! - Bet vai kāpdams pāri, virsū arī kādu brīdi neesot uzkavējies? Uzkavējies gan! «Nu ja, nu ko tad tu brīnies par bērniem un dusmojies uz mani; es taču tev skaidri un gaiši teicu: pa vienu pusi virsū, pa otru tūlīt zemē! Nebūtu virsū kavējies, nebūtu ko dusmoties, ne. Otrreiz esi gudrāks. Bet tagad iesim bēdas drusku noskalot!» nobeidzis savu pamācību draugs.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpili.
Vīrs satiek savu draugu un saka: «Jā, mīļais draugs, es tiešām esmu nācis pie atziņas, ka pastardienai vajaga drīz būt!» - «Nu, nu, no kā tad tu to spried?» - «No tā, ka es vakar no savas sievas pirmo reizi dabūju!» - «Tā?» - «Jā, jā: bet ņem vērā, ka mēs jau apprecējāmies trīs gadus atpakaļ, un pa šo laiku jau viņa ir paspējusi izdarīt četrus abortus.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. 10. VECS VĪRS, JAUNA SIEVA. a.    STINGRI VEČI.
377.
Kādai jaunai, skaistai sievai bijis vecs, greizsirdīgs virs. Sieva, neskatoties uz to, ka vīrs šo sargājis kā aci pierē, tomēr reižu reizēm pašāvusi vienam otram smukākam puisim. Reiz vīrs teicis, ka viņam uz paris dienam jāizbrauc. Bet gadījies, ka viņš varējis tikt ātrāk mājās un nu steidzies, cik varēdams, lai ātrāk tiktu pie sieviņas. Bet sievai pa to laiku atnācis brūtgāns, un abi ņēmušies, ka gulta vien čīkstējusi. Sieva, ieraudzīdama vīru ienākam istabā, no bailēm vai sastingusi un palikusi nekustēdamās guļot. Brūtgāns pa to laiku aizmucis. Bet kad vīrs sievu modinājis no savādā miega un jautājis, kas tas tāds bijis, kas pie viņas gulējis, viņa atbildējusi: «Kas tad cits, kā tu pats, vīriņ, kaut gan devusi i tev neesmu. Bet ja nu tu to izdarīji, kamēr biju iemigusi, tad nu es neko nevaru darīt». Vīrs noticējis, ka tas viss bijis pa miegam, un sieva nosmīnējusi par labo izdošanos.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Odzienā.

378.
Kāds vecs puisis apprecējis jaunu sievu. Priekš kāzām visi radi ņēmušies sievu pārrunāt, lai taču neejot pie tik veca vīra, kas tad tā par dzīvi būšot: ne ar vīru, ne bez vīra. - Kādu nedēļu pēc kāzām sieva satikusi savu draudzeni, kas tai jautājusi: «Nu, kā tad ir, vai tas tavs vīrs var ar' tev vēl kaut ko padarīt?» - «Nu, mīļā, nebēdā,» sieva atcirtusi, «pamēģinātu tu pie viņa pagulēt, tad redzētu, ka viņš tev par vienu nakti pežu kā ratu rumbu iztaisītu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Teicējs V. Janka. Noklausīta Rīgā.
b.  VIENAM NAIDA, OTRAM PRIEKA DIENA.

379.
Reiz viens vecis apprecēš jaunu sievu. Vīrs sievai nemaz nevarēš izdarīt. Sieva to piesūdzējusi pie tiesas. Tiesa nospriedusi, ka vīram jādara tā lieta divreiz nedēļā. Vīrs lūdzis, lai atlaižot uz vienu reizi nedēļā, jo viņč ne par ko nevarot divreiz izdarīt. Tiesa bīsi mierā un atlaidusi uz vienu reizi nedēļā, un tā bīsi ceturtdiena.
Trešdienas vakarā sieva vērpusi un laimīgi dziedāsi: «Rīt ceturtdiena, rīt ceturtdiena!» Vīrs sēdēš uz mūrīša savilcies un vaimanāš: «Vai Dievī, rītu ceturtdiena! Vai Dievī, vai Dievī! »
Uzrakstījis Kārlis Sk., Smiltenes pag. Teicēja Alīde J-me, Smiltenes pag.
LFK 207, 763.

380. (var.)
Kāds vecs vīrs apprecējis jaunu sievu. Vīrs bijis nespējīgs dzimuma sakarus piekopt. Sieva gājusi pie mācītāja žēloties. Mācītājs teicis uz veco vīru, ka vismaz reiz nedēļā vajaga izpildīt sievas prasības, pa ceturtdienām. Kad pienākusi ceturtdiena, sieva priecājas: «Šodien atkal ceturtdiena!» Vakarā vīrs pēc sakaru pārtraukšanas bijis ļoti noguris, un teicis gluži kā slims: «Cel man' zemē, cel man' zemē!»
Uzrakstījis Kārlis B-ms. Rīgā. Teicēja Emīlija K., 39 g. v., Dikļu pag.
LFK 23, 10048.

c.    AR SĀBRU PALĪDZĪBU.

381.
Kāds pavecs puisi, kuŗam vairs lāgā nestāvējis, apprecējis jaunu sievu. Neilgi pēc kāzām pie jaunā pāŗa atnācis ciemos sievas agrākais paziņa. Tikmēr ciemojies, kamēr pienācis vakars, un visi likušies gulēt - vīrs ar sievu gultā, bet ciemiņš uz grīdas. Naktī ciemiņš pielīdis pie gultas un pa vecam ieradumam sācis, kā jau varēdams, ar galiņu pabadīt to caurumiņu, kas kādreiz tikpat kā pašam piederējis. To dzirdējis arī vīrs, bet i nedomājis dusmoties - bijis vēl laimīgs, ka nu būs vienreiz miers, tādēļ, cik varēdams parāvies uz gultas malu un teicis: «Pis, pis, sābri, un kari' papisīsi, tad pamodini mani ar' -mož', ka es ar' varēšu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Latgalē.
382.
Kādam vīram bijusi jauna, skaista sieva, kuŗa devusi ik katram vīrietim, kuŗš tikai mācējis šai tā dedzīgāk ielūkoties acīs un ciešāk piespiesties. Vīrs to ar' zinājis, bet neko lielu neteicis: kad jau, tad jau, vai tad nu tās mantas trūkst - plikšķina, plikšķina, bet redzams robs nekad nepaliks. Reiz draugi vīram prasījuši, kā tā viņa sieva tik daudzus vīriešus varot izturēt; vai tad viņš pats ne reizes nemēģinot šai tā uzšaut, ka pietiktu nedēļām ilgi? «E, ko nu,» vīrs nopūties, «vai tad jūs neziniet: jo ilgāk ar basām kājām staigā, jo mazāk akmeņi tajās spiež. Un tāpat ir ar to uizšaušanu»: jo vairāk kāds ar to ņemas, jo mazāk apmierinājuma tas sniedz. Ar manu sievu ir tāpat. No reizes es pats gribēju visu citu vietu aizpildīt, bet kas tev deva: vienu mēnesi izcietu, i liku mieru. Tikko nenobeidzos, visas drēbes sāka no kauliem krist - tad atmetu ar roku, un tagad miers! Katram sava daļa: pietiek citiem - pietiek i man!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Koknesē.
d.  PĀRKĀPTA RECEPTE. 383.
Vīrs apņēmis jaunu sievu, bet nebijis spējīgs neko darīt. Aizgājis pie ārsta. Ārsts iedevis zāles un licis ieņemt uz trim porcijām, bet vīrs izdzēris visu uz reizes. Trešā dienā atnācis ārsts apjautāties, kā zāles iedarbojušās. Durvis atvēris sulainis, izmeties vienā kreklā un stāstījis: «Vispirms kungs izpisa sievu, tad uz klētsaugšas divpadsmit kaķus, un nu ir pienākusi mana kārta!» To padzirdis, ārsts laidies prom, bīdamies, ka pēc sulaiņa nenāk viņa kārta.
Uzrakstījusi S. R., Rīga. Teicēja A. R-ga, Jaunlatgale.

Vīrs ar sievu bijuši jau gandrīz savu mūžu nodzīvojuši. Vecais, kā vīrietis, bijis jau pavisam nespējīgs. Sieva bijusi vēl stipri kaislīga un nemierā ar savu vīru. Sieva aizgājusi uz aptieku, izstāstījusi savas bēdas un lūgusi zāiles. Aptieķnieks arī iedevis kādus pulverus. Sieva pulverus atdevusi vīram un pamācījusi, ka katrreiz drīkst ieņemt tikai vienu pulveri. Bet vīrs nodomājis: «Sūds tur būs ar vienu, ņemšu visus uz reizi, lai tad arī tas prieks ir lielāks.» Ieņēmis arī. Bet nu tapis tik spējīgs, ka katras piecas minūtes vajadzējis iet pie sievas. Sieva nu vairs pavisam nejutusies laimīga. Bet vīrs vairs nekur valdīties. Kur satiek kādu sievieti, gāž gar zemi un kāpj virsū. Beidzot nomiris gan. Ielikuši zārkā, uzlikuši vāku, bet pimpis vēl darbojies: spēris zārka vāku augšā. Neko citu nav varējuši darīt: izurbuši vākam caurumu, caur kuŗu pimpis izspēries ārā. - uzlikuši tam cepuri virsū...
Uzrakstījusi S. R. Teicējs S. F., Rīgā.
e.    MANTINIEKS. 385.
Reiz vecs vīrs precējis jaunu, skaistu sievu, kuŗai jau meitas dienās bijis piedzimis kaimiņu Piča uztaisītais bērns, ko audzējusi kāda attālāka radiniece. Vīrs nemaz nezinājis, ka sieva jau kādam devusi, un kad pēc laika viņa paziņojusi, ka gaidāms mantinieks, vecis aiz prieka vai no ādas lēcis ārā. Sieva aizbraukusi pie savas radinieces ciemos un drīz vien rakstījusi vīram, ka esot piedzimis neredzēti brašs un spēcīgs puika. Vīrs aizbraucis, ilgi apskatījis «savu» dēlu un. beidzot, nospļaudamies noteicis: «Vot jobtvoju maķ, ko nozīmē vecam precēties: ar rāvienu iztaisīju puiku, kuŗam jau piena zobi!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Bērzaunē.
11. VĪRS UN SIEVA AR SŪDZĪBU PIE MĀCĪTĀJA.
a.	VĪRS SŪDZAS.
386.
Vecs vīrs aiziet pie mācītāja (krievu), samaksā desmit rubļus un liek nolūgt Dievu, lai tas neliedz vēl kaut vienu gadiņu savu žēlastību (vecajam vairs nestāvējis). Mācītājs naudu gan paņēmis, bet uz veco saka: «Ak tu, kaķis, grēka prauls, vēl par maz bābu apjājis, ka pipeli ar šņori gribi uz augšu vilkt.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

b.	SIEVA SŪDZAS.

387.
Sieva, neilgi pēc kāzām, aiziet pie mācītāja un prasa šķiršanos. «Kādēļ tik drīzi, vai tad jums ir kādas nesaskaņas?» mācītājs jautā. «Nē, jāšķiras ir tikai miega dēļ...» - «Kā tā?» -«Nu ja, mans vīrs, līdzko gultā, tā iemieg, un es taču nekļuvu par sievu tādēļ vien, lai man būtu vīrs, kas blakus guļ!» - sieva, asaras slaucīdama, stāsta.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
388. Pašam sava galva, sava darīšana. Kāda sieva aizvedusi savu vīru tenter-tenteriski pie mācītāja un raudādama ņēmušies vīru mācītājam apsūdzēt: esot tāds, kā muļļa, nekā nejēdzot; - citām vai zem brunčiem lienot, bet šai, likumīgai sievai, noguļot blakus kā mirla veselām nedēļām, kad i pimpis ne druskas nepakustoties. «Nu, mans dēls, kāpēc tad tu tā dari? Vai tu atzīsti sevi par vainīgu un gribi .atgriezties?» cienīgtēvs vīram jautājis. «Nē, cienīgs mācītāja kungs, es te neesmu ne drusku vainīgs. Ja tas pimpis sievai blakus guļot nekustas, tad tā nav mana vaina: viņam pašam sava galva, sava darīšana, es tur nezinu ne nieka,» vīrs noteicis un uz tālākiem jautājumiem pabolījis tikai acis, kā ūdeni mutē ieņēmis.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Vīpes pag.

389.
Kādas padumjas sievas vīrs vienmēr dzīvojis ar citiem meitiešiem. Citas kaimiņienes sievai stāstījušas, ka. ja viņa šitā atļaušot savam vīram ap citām šmurgoties, tad, kad viņš nomiršot, tam stāvēšot visu laiku pipele no kapa lauka. Sieva nobijusies, aizskrējusi pie mācītāja un raudādama stāstījusi par negodu, kas šai gaidāms. un lūgusi padoma. Mācītājs sācis sievu mierināt: «Neraudi un nebaidies, jo, ja jau tam mīļajam Dievam tiešām ienāktu prātā kādreiz tādas lietas izdarīt, tad, ticiet droši, ka visa mūsu mīļā un skaistā kapsēta izskatītos kā viens vienīgs sparģeļu lauks. Tad jau tas kauns nebūtu jums vien, bet arī tām jūsu draudzenēm, kuŗas tagad no tādām lietām domājas esam pilnīgi drošas.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rūjienē. 12. LAULĪBU ŠĶIRŠANAS UN VIŅU IEMESLI.
390.
Sieva ar vīru nonāk pie tiesas. Sieva lūdz šķirt laulību, motivēdama šo prasību ar vīra neuzticību. «Nu, ko jūs uz to varat teikt?» tiesnesis prasa vīram. Tas apjūk, minstinās, minstinās, bet tad stingri nosaka, ka tas neesot taisnība, šis tikai esot kalponei rokas uz krūtīm krustis salicis. «Ak tu, melis,» - sieva vīru pēkšņi pārtrauc, «kam tu iestāstīsi, ka uz plika vēdergala, kur tu ar rokām ķerstījies, ir tikai krūtis!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

391.
Kāda sieva aizgājusi pie tiesas un teikusi, ka gribot šķirties no sava vīra, jo tas vairs nedzīvojot godīga vīra dzīvi: kuļoties ar citiem meitiešiem. - «Kā nu tā var, vai tad tev ar sievu vien nepietiek?» tiesnesis vīram prasījis. - «Ko nu, tiesneša kungs, par pietikšanu vai nepietikšanu var zināt!» vīrs iesaucies, «vai nu jūs pats neziniet, ka pipele ir tā, kas raksta lielum lielo daļu spriedumu un likumu, un ja jau jūs, lielie vīri, nevarat viņai pretim atturēties, ko tad es, nabaga zemes tārps, izdarīšu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mārcienā.

392. Neapgāžams arguments. Tiesas priekšā stāv vīrs un sieva un prasa laulības šķiršanu. Laulību var šķirt, jo ir abpusēja vēlēšanās, bet ko darīt ar bērnu, kuŗu abi grib paturēt? Tiesnesis griežas pie sievas: «Nu, ko jūs domājat, uz kādiem pamatiem lai bērnu piešķiŗ jums?» - «Tādēļ, ka es viņu esmu iznesusi.» - «Nu, un ko teiksat jūs?» tiesnesis griežas tālāk pie vīra.
«Redzat, ja es, teiksim, iemetu dzelzceļa piestātnes svaru automātā savu 10 santīmu gabalu, tad biļeti ārā saņemu es un ne sieva, tādēļ domāju, ka paskaidrojumi te vēl lieki, bērns pienākas man.»
Uzrakstījis P-dis. Stāstījis R. S.

393.
Sieva iesniedz lūgumu par šķiršanos no sava vīra, motivēdama savu prasību ar to, ka nevarot ar vīru kopā dzīvot tā nenormālību dēļ. «Jūs taču tikai divas nedēļas atpakaļ kā precējāties!» tiesnesis sievai prasa, «kā tad jūs īsti varat zināt, ka jūsu vīrs ir pilnīgi nenormāls!?» - «Kā nu nē, tiesneša kungs!» - sieva iesaucas, «jau divas nedēļas, kur esam vienā gultā nogulējuši, bet viņam vēl ne reizes nav prātā ienācis paskatīties, kas man zem brunčiem. Tas vien jau gaiši pierāda, ka ar manu vīru nav viss kārtībā!» sieva sparīgi pabeidz savus paskaidrojumus.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jelgavā.

394.
Dzīvojuši reiz vīrs ar sievu, kas mūžīgi strīdējušies un kāvušies. Vīrs gribējis no sievas šķirties, tāpēc lieta nonākusi tiesā. Blakus šim laulātā pāŗa dzīvoklim dzīvojis armēnis, kas ticis uzaicināts par liecinieku. «Nu, vai jūs redzējāt, ka sieva sita vīru?» jautājis tiesnesis. - «Nē, bet dzirdēju gan!» - «Tas neko nenozīmē; jūsu liecība nav pilnīga.» Te pēkšņi armēnis tā appirdies, ka norībējis vien. «Ko jūs darāt? Ejiet ārā!» kliedzis tiesnesis. «Kā jūs zināt, ka es biju vainīgs?» - vaicājis armēnis, «jūs taču neredzējāt, tikai dzirdējāt.» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A.., Rīgā.
13. ATRAITŅI. 395.
Atraitne ar lielām pūlēm un grūtībām audzina savu vienīgo meitu. Bet meita, paaugusies, iet savus ceļus un par mātes pārmetumiem neliekas ne zinot. Reiz, kad atkal māte raudādama ņemas labot to, kas vairs nav labojams, meita īgni iesaucas: «Ko nu tu, mammiņ, kauc kā ratu rumba, vai tu pati labāka biji? Ja tu nebūtu tā dzīvojusi, vai tad es maz dienas gaišumu būtu jebkad ieraudzījusi!:»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

396.
Veca, bet bagāta atraitne samaksājusi jaunam puisim, lai šis viņu «apstrādā». Puisim jau palicis nelabi uz veceni paskatoties vien, bet naudas ar' vajadzējis, tamdēļ «jāstrādā» vien bijis. Bet šis to darījis tādiem gaŗiem zobiem un daika gals lielo daļu gar malām vien staigājis. Vecene cilājusi, cilājusi vēderiņu pretīm un, beidzot, izsaukusies: «Jākub, ja tu navar ietāmāt, tad met mieru - naplais drēbu un namān cilvāku!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Vec-Kalsnavā.
397.
Sieva, nožēlodama savu mirušo vīru. saka: «Jā, jā, ļautiņi, runājiet, kā kuŗš gribiet, bet zelta cilvēks bija mans vecais. Gados gan vecs, bet sirdī jauns: viena gaismā pa vienu pusi uzrāpās, otrā pa otru pusi novēlās! Tas bija vīrs, kādu es, ar skala guni meklēdama, neatradīšu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausita Rīga.

Sievai nomirst vīrs. Sanāk kaimiņienes palīdzēt raudāt. Nu visas ņemas pārrunāt nelaiķa labās īpašības. Cita saka šo, cita to. Bet viena uzsveŗ to, cik labs aizgājējs bijis pret saviem bērniem. «Jā, jā!» nu arī sieva skaļi iešņukstas, «tos viņš gādāja caurām naktīm, slapju galvu, un katru reizi pa pāram vien, pa pāram vien!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
399.
Pie mācītāja atnāk atraitne, kuŗai nesen kā nomiris vīrs, un lūdz, lai to pieraksta uz jaunām laulībām. «Bet kā tad tā, mans bērns,» mācītājs brīnās, «jūsu vīrs, tā sakot, nav vēl par lāgu izdzisis, bet jūs jau no jauna precaties!» - «O jā, mācītāja kungs, vīrs arī nekad negaidīja, kamēr es galīgi atdzistu, bet vienmēr kāpa nost, tā sakot, pusceļā!» -sieva iesaucas. - «un tādēļ viņš arī man ļaunā neņems, ja es tāpat izdaru!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

400.
Kāda jauna sieva pēc vīra nāves saslimusi ar grūtsirdību. Viņas vecāki izaicinājušies visādus ārstus, bet viss palicis bez sekmēm. Beigās šo ziņu dabīījis arī zināt kāds jauns students. Viņš uzdevies par ārstu un tā piekļuvis pie jaunās atraitnes. Tas pielietojis līdzekli, kas jauno atraitni apmierinājis. Prom ejot tas stāstījis meitas vecākiem: «Grūti jau nu nācās gan! Man vajadzēja dot sešas karotes pēc kārtas no «paša izgatavotām zālēm»!» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

401.
Kāds vīrs mirdams pieteicis sievai, lai šī audzējot dēlu taisni tādu, kāds šis pats esot bijis. Sieva ar' svēti nosolījusies Puika audzis un nemācījies ne grāmatas, nekā, bet māte jau neko ar' neteikusi, jo tēvs jau arī nebijis nekāds grāmatnieks, bet tāpat savu mūžu nodzīvojis, un dēls tak jāaudzē uz mata kā tēvs. Reiz pie mātes ienācis kaimiņš un sācis stāstīt par dēla dažādām palaidnībām. Starp citu ieminējies, ka šis viendien redzējis, ka puika stumjoties ar ganu meiteni. «Nu, pievaldi taču drusku, pamāci; kas no viņa izaugs!» kaimiņš bažījies, bet māte, rokas saņēmusi, priecīgi iesaukusies: «Nu, tēvs, kas tēvs, uz mata tēvā: tas jau ar tāds ņerglis bij, ka noķēra mani grantsbedrē un spieda, un nelaida ātrāk vaļā, kamēr jau devu ar'!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurē.

402.
Kāda sieva ļoti nesaticīgi dzīvojusi ar savu vīru - bārušies un plēsušies kā suns ar kaķi. Te, gluži negaidot, vīrs nomiris. Nu sieva sākusi raudāt, kliegt, matus plēst kā neprātā. Kad nu kaimiņu māte, šo mierinādama, piebildusi, lai tak tik daudz neraudot, gan jau aizmirsīšot, tāpat jau nevarējuši abi satikt! - «Ē, es to veco pašu aizmirstu jau ka't šodien, - un vai tad es viņa dēļ raudu; es jau raudu viņa «metamā» dēļ, jo tāda tik liela un tik gaŗa es neesmu otram vīrietim redzējusi un, laikam, neredzēšu!»
Kāds bagāts, bet traki skops atraitnis apprecējis čigānieti, bet jau pēc nedēļas šis aizvedis sievu atpakaļ pie tēva un negribējis vairs ne dzirdēt par kopā dzīvošanu. «Ko tad viņa tev tik sliktu dara?» vecais čigāns prasījis. «Vainas citas nekādas nebūtu, bet tik traki nepiebarojama: jau pirmā kāzu vakarā man gribēja to galu noēst, un ko tad vēl tālākā laikā nedarīja! Nē, kopā dzīvošana nu gan neiznāk!» vīrs stingri noteicis.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

404.
Kādam vīram nomirusi sieva. Šis, tādu laiciņu pagaidījis, taisījies precēties otrreiz, neskatoties uz to. ka pirmās sievas divas meitas arī jau nākušas precību gados. Kādreiz kāda kaimiņu tante ņēmusies veco atrunāt, lai metot precēšanās domas pie malas, kaut savu pieaugušo meitu labad. «Ak tā, lai es neprecos?!» vecais iesaucies. «Atnāc tad tu pati kādu nakti pie manis pagulēt, tad tu redzēsi, kas šitais te ir!» vecais šai parādījis savu metamo. «Ak, kaut tu saskābtu, tavu nekaunīgu veci: - meitiešiem pakaļu rādīt!» tante spļaudama nopātarojusi un aizlikusies, ka smiltis vien nokūpējušas.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mežārēs.
14. RADI.
a.	ZNOTS UN SIEVAS TĒVS.
405.
Pavecs vīrs apprecējis jaunu sievu. Nodzīvojuši vairākus gadus laulībā, bet bērnu nebijis. Reiz sievastēvs sācis znotam pārmest, kas tā esot par darīšanu: ja nevarot sievai neko padarīt, tad nevajagot precēties! Znots par tādu runāšanu sadusmojies un iesaucies: «Vadzi, sīvas tov, tu tai narunaij, tu maitu audzādams gon pots vorēj pamēdžināt, - tad radzātu, kai tom caurumam nov ni gols, ni mola!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

b.	ZNOTS UN SIEVAS MĀTE.

406. Sieva un sievas māte. Kādam vīram bijusi ļoti skaista sieva, bet bez sievas arī vēl traki nejauka sievas māte. Kādreiz, ar sievu pastaigājoties, viņš izdzirdis, ka kāds klaidonis nopūšas, šā sievu ieraudzīdams: «Ak. Dieviņ, dzīvības nežēlotu, ja tik reiz no tik smuka meitieša dabūtu!... » Vīrs, palūdzis sievu, lai šī paiet gabaliņu viena pati, piegājis pie klaidoņa un teicis: «No manas sievas jūs variet dabūt, neziedojot dzīvību: izpurgājat tikai divas naktis manu sievas māti tā, ka viņa nezin ne rīta, ne vakara. Ja viņa paliks rāmāka, - trešajā naktī es jūs laidīšu pie sievas.» - «Ar mieru!» klaidonis, roku sniegdams, iesaucies un nākamā naktī stājies pie darba.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mežārēs.

407. Ārzemju lieta.
Dzīvojusi kādreiz bagāta māte ar meitu. Kad pienācis laiks meitai precēties, tad tikai sākusies lielum-lielā galvas lauzīšana, kas un kādu vīru lai ņem? Beidzot arī sameklējušas blakus pagastā brašu puisi - kā ozolu! Gan nu vēl viens otrs mēģinājis atrunāt; stāstījuši, ka šis esot pa laikam liels meitu draugs, bet kas tad nu uz tādam lietam ies klausīties!
Māte vēl pie sevis nopriecājusies: «Paldies Dievam, ka nu reiz pašām sava vīrieša galva mājās! Sak', būs i man kādreiz, kad meitai atliks!» Tā i apprecējušies. Nogulējuši pirmo nakti abi kopā. Otrā rītā māte meitai prasījusi: «Sak', nu, kā tad bija?» - «Labi bij',» meita atbild. «Nu, vait' šis grābstījās ar' šā un tā?» māte tincinājusi tālāk. - «Ni jau grābstījās, ni!» - «Bet vai't šis darīja ar' ko, vai nikā?» - «Ni jau darīja, ni!» - Tā māte veselu nedēļu katru rītu izjautājusi. Atbildes vienmēr bijušas vienas un tās pašas. Mātei jau zudusi pacietība. Iesaukusi vedeni (znotu) un noprasījusi: Sak', kot' šis īsti domā - veries, kādu citu apcēlis, vai! Priekš kā tad šo te galu galā veda! Nu znots taisnojies: «Nu es jau, mammiņ, darītu ar', bet man jau vaira nav, a r k o darīt!» - «Kur tad tev palika?» māte stingri uzprasījusi. «Nu, pagājušā vasarā vienreiz pieguļā suns nokoda, - bet ārzemēs, mammiņ, tādas lietas pieliekot vēl lielākas un smukākas kā bijušas. Tikai tur vajaga naudu!» Nu, kas nu par naudu! To māte bijusi ar mieru dot, cik tik vajaga, - lai tik braucot prom. Bet znotam vaina bijusi pavisam cita, tas visu laiku slimojis sar «sprenču slimību». Izveseļojies tas pēc viena mēneša pārbraucis. Otrā rītā meita kritusi mātei ap kaklu un nezinājusi, ko darīt - cik nu esot bijis labi. Bet mātei sirds nebijusi mierīga, tā gājusi pie znota un prasījusi, lai parādot, kāda tā ārzemes manta īsti esot. Znots gan negribējis rādīt. Bet māte uzstājusies: «Sak', par manu naudu pirkta, tad tikpat kā mana -rād' šur'!» Šis arī atpogājis bikses. Šī paņēmusi rokā - pastaipījusi, paspaidījusi, nospļāvusies un, projām iedama, noteikusi: «Nu, kad tā lieta ir no ārzemēm un maksā tik daudz naudas, tad viņa nu gan varēja būt par colli četri gaŗāka un, mazākais, par divi resnāka!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā. c.    VĪRA MĀTE UN VEDEKLA. 408. Vedekla.
Vīra māte žēlojusies, ka vedekla šo mērdējot badā, nedodot ēst nemaz. Reiz, kad istaba bijusi pilna ar ciemiņiem, vedekla piegājusi pie vīra mātes un mīļi prasījusi: «Vai tu, mammiņ, gribi... » un klusi nobeigusi - «pist?» - «Ko nu, meit, ko!» - vecene sākusi gaiņāties ar rokām, - «ko tad es, vecs cilvēks, piegribēšu.» - Kad māte izgājusi, vedekla, pie radiem griezdamās, teikusi: «Nu, ciemiņi, jūs paši redziet, kas tā ir par velna bābu. Kad es viņai prasu, vai negrib ēst, tad ar rokām un kājām pretī: negribu, negribu. Bet drīz vien atkal žvadzinās pa visu pagastu, ka es to mērdējot badā. Lai Dievs pasargā no tādas vecenes, dirsa niķu pilna kā velnam.» Tagad uz priekšu vairs vīra mātei neviens neticējis, kad tā stāstījusi par sliktu vedeklu.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. 15. DAŽĀDAS PROBLĒMAS UN SITUĀCIJAS. a.    DRAUGI, DRAUDZENES, MĪĻĀKIE.
409.
Vīrs iepazīstina savu draugu ar savu sievu, teikdams: «Tas ir mans draugs, un tā ir mana sieva! Bet neaizmirstiet, ka starp abiem vienmēr palikšu es ar savu atgrūdiena buferi!» -
Bijušas divas traki labas draudzenes: viena no tām bijusi jau vairākus gadus atpakaļ apprecējusies, bet otra vēl nebijusi pat ne reizes dabūjusi. Precētā draudzene, gribēdama viņai šaī ziņā palīdzēt, reiz ielaidusi šo savā vietā pie vīra, bet pati apgūlusies kaut kur kaktiņā. Kad nu šie sākuši pa gultu to «joku» taisīt, sieva klausījusies, klausījusies, kamēr, nabadzītei, palicis žēl, un tādēļ, ar pirkstu kājstarpi braucīdama, nopūtusies: «Nu, re', tā tev iet, cilvēks: atdod otram miezamo, bet pats miez, ja gribi, ar sānkaulu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

411. Divi draugi.
Bijuši divi ļoti labi draugi. Viņi norunājuši visu dzīves laiku viens otru neatstāt un kopēji dalīties ar pēdējo maizes kumosu. Pēc kāda laika draugi apprecējušies. Kādreiz, kad viens draugs aizgājis pie otra drauga ciemos, mājas tēvs to pielaidis «pamēģināt» arī pie savas sievas, kā garšo ciema kukulis. Pēc «nogaršošanas» draugs piecēlies un, bikses pogādams, teicis: «Es tagad iešu uz māju un pisīšu atkal pats savu sievu. Bet tu nu arī vari savējai drusku iekustināt. Līdz šim mēs abi pisām tavu sievu, bet tagad pisīsim katrs savu.» (No tam arī sakāmvārds: «Tagad tavu, pēc tam katrs savu!»).
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

412.
Viena no modernajām sievām, satikusi savu draudzeni un saka: «Mīļā, vai tu zini, es vakar apprecējos, un šodien man darba pilnas rokas!» - «Ko tad tu dari, iekārto dzīvokli, vai?» - «O, nē, es meklēju mīļāko, jo vīram taču būs jāiet darbā, un tad viņš nemaz nespēs savu māju pienācīgi apkopt!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

b.  IDILLES.

413.
Reiz vasarā, diendusas laikā, vīrs ar sievu gulējuši dārzā aiz krūmiem - abi pavisam pliki. Vīrs drusku snaudis, bet sieva pasniegusies, izrāvusi no dobes sīpolu ar visām saknēm un aiz lakstas turēdama, iesitusi vīram pa vēderu. Vīrs skaļi iekliedzies un pietrūcies sēdus, bet sieva smējusies: «Nu, redzi nu pats, cik vien jūs, vīrieši, varat izturēt: tu man ar daudz lielāku «ķeķi» un daudz resnāku «lakstu» dauzi ik naktis vēdergalu, bet es nesaku nekā. Un es tev tikai vienreiz drusku iesitu, un tu jau stāvu gaisā lec!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

414.
Kāds vīrs gājis gar upmalu. Te viņš ieraudzījis, ka otrpus upei šā sievai uzbrūk kāds zaldāts, nostiepj šo gar zemi un liek iekšā... Vīrs skrējis, skrējis gar upes malu, bet nekādi neticis pāri - ūdenī ar' negribējies lekt, tamdēļ šis kliedzis: «Sieviņ. turies, miedz kājas kopā un ciet, kamēr es laipu dabūju!» - «Jā, ciet nu ciet!» sieva mēdījusies, «kad jau pusstundu atpakaļ gals pie aknām!»

c.   OTRĀ LAULĪBA.
Kāds atraitnis, ar pirmo sievu piedzīvojis vairākus bērnus, apprecējies otrreiz. Otrā sieva bijusi kā lāva, bet bērna neviena. Kad vīram apjautājušies, kuŗš tad te esot tas vainīgais, tas īgni noteicis: «Ko jau, bračiņ, ka' tu pats redzētu: meitiets pēc skata, neko teikt, bet peža kā no bērza tāss; tai. ja gribi, laid rotu zaldātu pāri, i tad nekas nebūs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

416.
Kādai sievai nomiris vīrs, un šī pēc laiciņa apprecējusi citu. Pagājušas pāris nedēļas, kad kādu dienu sieva kaimiņienei stāstījusi: «Ē, māsiņ, nav nu gan ne velna vairs no tiem jaunajiem! Mans vecais - tas, kas nomira. - visādi bij pārāks par tagadējo: i darbos, i šur, i tur. Pie tās pašas pišanas: kā ietaisīja pīpīti un kāpa virsū, tad nelika drīzāk miera, kamēr galva putās. Bet šis te, jaunais, uzkāpj, pakustinās drusku: čik, čik - gatavs, skat', i nokāpis, bet es vēl ne jutusi neesmu, vai ir bijis kas, vai nekā.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Koknesē.
d.    ABI LABI. 417.
Kāds vīrs, pats bijis lielākais uzdzīvotājs, reiz viesībās dzirdējis stāstam par kādu sievu, kuŗu vīrs atradis ar citu vīrieti guļot. «Nu, vai zini, ja mana sieva tā darītu, es viņai pežu ar priekškaramo atslēgu aizslēgtu!» viņš iesaucies. - «Slēdz vien ar to pašu «atslēgu» biežāk, kuŗu Dievs tās vietas slēgšanai radījis, un neskraidi pats pa naktīm apkārt, tad priekškaramās atslēgas nemaz nevajadzēs!» - kāda no vecākām kundzēm smiedamās noteikusi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

418. Trīs kupči.
Reiz trīs kupči sastrīdējušies, kam no viņiem trim ir tā uzticīgākā un tikumīgākā sieva. Viens apzvērējis, ka viņam un pūlējies pierādīt savas sievas tikumību. Otrs kupcis atkal turējies pretī, ka visgodīgākā esot viņa sieva. Bet trešais noklausījies un teicis, ka vienīgi viņa sieva esot par visām godīgākā. Reiz, šim stumjoties, nomucis kondons un palicis iekšā. Šis nu uztraucies un nezinājis, ko darīt. Bet sieva to mierinājusi, lai esot pilnīgi mierīgs. Iebāzusi pirkstus zināmā vietā un viena kondona vietā izvilkusi veselus trīs, teikdama: «Apskat nu, vīriņ, kuŗš no šiem trijiem ir tavs.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. e.    NEVIENĀDAS DABAS. 419.
Kādam pēc dabas palēnākam vīram bijusi traki strauja sieva. Reiz vakarā, kad vīrs, kā parasts, lēni un ar apdomu izpildījis savus pienākumus, sievai tas «joks» izlicies par gausu un šī likusies pati virsū, dabūjusi to galu iekšā un nu tā ņēmušies, tā ņēmušies, ka vīrs pa apakšu elsis vien. Beigās, nabags, vairs neizturējis un žēli prasījis: «Man liekas, sieviņ, ka vajadzētu atpūsties, un man pašam, kā vīra cilvēkam, derētu ar ko muti apslapināt!»
Dzīvojuši reiz vīrs ar sievu, abi jau labi gados, bet sieva vēl joprojām bijusi neganti kāra uz jāšanos. Vīrs, nabags, uzkāpis, pamīstījies drusku, pabeidzis, kāpis nost. Bet sieva rūkusi kā lauvu mātīte, ka no šitāda vīra gan nekā neesot, vai tāds bijis, vai nebijis, -labuma nekāda; tik jau varot, kā iekārdināt. Reiz vīrs iemidzis, un pa miegam tam palicis tā kā stīvāks. To pamanījusi sieva, paņēmusi bībi rokā, iekustinājusi, lai saceļas kā pienākas un likusies pati virsū. Uz pamodušos vīru viņa noteikusi: «Nekā, nu reiz noteikšana mana: tagad es ātrāk nost nekāpšu, kamēr man pašai apniks!» - «Ejav, sieviņ!» vīrs nopūties, «tad ej labāk un pasaki puišiem, lai nolaiž manu zārku no istabas augšas un apskatās, vai nav peles apgrauzušas: tā kā tā viņa šovakar vajadzēs. Vai tad kāds dēlietis ir izcietis tik ilgi, kamēr tev apnīk?»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurē. f.    VĪRS UN SIEVA PIRTĪ. 421.
Neilgi pēc kāzām sieva ar vīru kopā pirtī peŗas. Sieva apskata vīru no galvas līdz kājām un saka: «Ai, ai! kas to būtu domājis, ka tev pimpis tik drīz sarausies čokurā. Priekš kāzām bij labas dūmu desas resnumā un nu vairs tikai palicis kā neliels cīsiņš!» -«Taisnība gan. Es arī nedomāju, ka tev tā peckele tik ātri plētīsies!» vīrs atcērt, «priekš kāzām tikko mazo pirkstiņu varēja iebāzt, bet tagad liec kaut kāju iekšā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

422.
Vīrs ar sievu aiziet kopā uz pirti. Pirtī sieva nogulstas uz lāvas un, gurnus braucīdama, skatās uz vīru un saka: «Vai, vai, vecais, kā tu esi pārvērties! Vai tu divdesmit gadus atpakaļ būtu tik mierīgi stāvējis, ka es šitā gulētu!» - «Nu, stāvēt stāvētu tāpat!» vīrs, uz krāsns ūdeni uzliedams, nosaka, «ja nestāvētu es pats, tad man stāvētu, bet tu guli tagad un gulētu arī tad!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

g.  INTRIGANTES.

423.
Reiz pļāpīgas sievas gribējušas salaist matos kādu mīlīgi dzīvojošu pāri un tādēļ sākušas sievai stāstīt par vīru briesmu lietas. «Vai. mīļā, vai tu akla esi, ka pavisam neredzi, ko tavs vīrs dara: nu tak visā apkārtnē pat vecas kazas vairs nebūs, ko tavs vīrs nebūtu jājis!» - «Nepūt nu, mās, miglu acīs,» sieva atmetusi ar roku, «ja jau viņš ar' visas bābas būtu desmit reiz izjājis, tad tomēr es labi zinu, ka pie tevis viņš vēl nav dūries, jo citādi tu man šito lietu nestāstītu. Vispār, esmu pārliecināta, ka manam vīram nemaz nestāv tāda kartupeļu groza tuvumā, kā tava sprākla!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurā.. i.    VĪRIŠĶĪGA SIEVA.
Sieva lamā vīru, ka tas nekur nederot: neesot ne vīrieša darbu darītājs, ne sieviešu; šai, sieviešu cilvēkam, visu mūžu esot ar vīriešu padarīšanām jāmokās. «Kas tev liek vienmēr ar tām mocīties!» vīrs mierīgi nosaka, «cik reižu es naktīs neesmu teicis: laid nu reiz arī mani virsū! Bet tu pati par to ne dzirdēt negribi, un nu saki manu vainu!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
i.    OTRĀ JAUNĪBA. 425.
Bijušas divas traki labas draudzenes - abas jau precējušās un vairāku bērnu mātes. Viss gājis tik ilgi labi, kamēr viena no viņām nonākusi otrās jaunības gados, kad sāk vairāk gribēties kā pirmo reiz. Nu šī palikusi untumaina, sanīdusies ar draudzeni, teikdama, ka viņa ņemot šai vīru nost. Draudzene, par tādu nevalodu sadusmota, iesaukusies: «Nu, vai zini, šomāt, es tevi turējui par prātīgu meitieti, bet kad tu šitā, es tev teikšu vienu biezu vārdu: ej tu uz poda ermoņikas spēlēt un paņem sava vīra rīku līdz, lai īsāks laiks!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

16. DIVDOMĪBAS, PĀRPRATUMI, ATJAUTAS.

426.
Kādai sievai vīrs bijis zvejnieks. Vakaros, pārnākot no jūras, tas, velkot nost savus nodarvotos zābakus, ar roku atspēries pret sienu. Ar laiku šaī vietā, kur tas ar savu netīro roku atspēries, ieradies melns laukums. Reiz sieva atsaukusi mūrnieku, lai melno vietu nobalsinātu. Vezdama mūrnieku istabā, tā teikusi; «Nākat, meistar, manā istabā un aiztaisāt to melno caurumu, kur mans vīrs katru vakaru roku pieķeŗ!»
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

427.
Strādā, rakali, tad tev būs - pilna gulta sīku bērnu!
Uzrakstījis A. K-ks. Ezeres pag. Teicējs Jānis E-ts, Cēsu apr.
LFK 647, 1235.

428.
Pie mācītāja atnāk bagāts sirmgalvis ar savu jauno līgavu, kuŗa pie viņa iet aiz aprēķina. Mācītājs viņus pieņem, izklaušina. Beidzot viņš griežas pie sirmgalvja ar jautājumu, vai viņš būšot spējīgs izpildīt laulības pienākumus pret savu jauno sieviņu, uz ko vecais līgavainis atbild: «Tas koks pūst. bet tas zars nē.» -
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā.
LFK 23, 2489.

429.
Kāds jauns pārītis iegājis pie sava drauga. Sarunājušies par polītiku un neitralitāti. Jaunais vīrs prasa draugam, kas tas ir «neitralitāte». Draugs grib to parādīt dzīvē. Kad jau bijis vēls vakars, tas uzaicinājis tos palikt pa nakti, tad viņš parādīšot neitralitāti. Viņš liek salikt divas gultas blakus. Pats ieliekas gultas vidū, un viesis ar sievu katrs savā malā. Tagad tie viens par otru velk šauro apsegu sev virsū, bet namsaimnieks guļ vidū mierīgs, viņam segu nevajaga, un tā ir neitralitāte, kas ne pēc kā necenšas.
Uzrakstījis Kārlis B- ms, Rīgā. Teicēja Antonija A- ņa, no Smiltenes.
Kādās viesībās kungi, kā parasts, atvainojušies, lai izietu savās darīšanās. Lai šī iziešana nebūtu uzkrītoša, tad piezīmējuši, ka iešot zvaigznes paskatīties. Kad atgriezušies atkal pie galda, kāds kungs paņēmis tāpat ar roku cukura graudu. Blakus sēdošā dāma piezīmējusi, ka šis tak nupat esot bijis zvaigznes skatīties, un nu ņemot cukuru ar roku. «Es, jaunkundz, ķīķeri turēju kreisā rokā,» mierīgi atbildējis kungs.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā.

431.
Reiz satiekas divi veci paziņas: kungs un dāma. Dāma jau labu laiku atpakaļ kamēr precējusies. «Nu, kad tad tu apprecējies?» Kungs savai paziņai prasa. Tā parausta plecus un atbild: «Aijā, draudziņ, vai tad tu to esi aizmirsis! Es taču precējos toreiz ar tevi mana tēva šķūnītī, bet ar savu tagadējo vīru salaulājos tikai trīs gadus atpakaļ.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Gulbenē.

432.
Kādā priekšlasījumā lektors cildina badošanās lielo nozīmi. Viņš rāda savas rokas publikai un teic: «Es badojos katru dienu un šie tomēr ir mani vājākie locekļi.» Te kāds no klausītājiem iesaucies: - «Tas ir pilnīgi ticams, jo pārējo «locekļu» «branguma» dēļ jau arī sieva no jums aizbēga.» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. S. A., Rīgā.

433.
Kāds vīrs un sieva strīdējušies, kuŗam no abiem esot vairāk darba, un kuŗš kuŗam vairāk labu darot. - «Saprotams, ka es: es tev vāru ēdienus, mazgāju kreklus, lāpu bikses!» tā sieva sākusi uzskaitīt savus darbus. - «Nekā, mīļā, bet es priekš tevis vien nēsāju, dažu labu reizi svīdin nosvīdis, kuli, no kuŗas man pašam ir tikai tas labums, ka viņa ir jānes, bet priekš tevis viņa ir tas pats, kas sienas pulkstenim svaru bumba: līdz ko bumbas pietrūkst, arī pulkstens apstājas!» tā vīrs savukārt sievu pārtrumpojis.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
17. JOCĪGI GADĪJUMI. 434.
Kādam jaunam kučierim gadās vest divas jaunas dāmas no stacijas uz viņu lauku mājām. Ceļā vienai dāmai ļoti iegribas iet kaut kur, bet viņai kauns apturēt kučieri un izkāpt. Viņas biedrene dod tai labu padomu: «Nu, miez tepat ratos.» Šī arī paklausa biedreni. Kad viņas nonākušas pie sava ceļa mērķa, tad. lai tā lieta nebūtu aizdomīga, dāmas paskaidro kučierim: «Mums izsprāga šampanieša pudele!» - Drīzi gadās tam pašam kučierim vest tās pašas dāmas atpakaļ uz staciju. Kučieris uzsmaida dāmām um saka: «Ceru, ka šoreiz jums šampanieša pudeles nesprāgs, jo paņēmu korķi līdz!» -
Uzrakstījusi S. R. Teicēja I. Z., Rīgā.

435.
Sieva izvārījusi ķīseli un ielikusi gultā. Vīrs pārnācis no darba, gribējis drusku atpūsties un. ķīseļa bļodu nepamanīdams, nejauši iegulies gultā. Ķīselis bijis karsts, un vīrs noplaucējis visu dibena galu. Dusmīgi viņš bāris sievu: «Citreiz nekad vairs karstu ķīseli gultā neliec, labi, ka nu gūlos uz muguras, ja būtu gūlies uz mutes, kā tad tu par to nelaimi atbildētu!»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja S. Herta, no Jaunlatgales. 436.
Kāda sieva izgājusi svētdienas rītā ganos. Sēdēdama purvā uz cintiņas tā drusku iesnaudusies. Pa to laiku no ciņa izlīdusi čūska, palīdusi sievai zem brunčiem un iekodusi tai pašā vēdera galā. Vakarā vīram nu bijušas lielas galvas sāpes, no dabūšanas nebijis ir ko domāt. Otrā rītā vīrs stāstījis kaimiņam: «Ko nu, sābri, man jau arī neiet lāgā! Svētdien sieva izgāja ganos, nosēdusies uz cins, pielīdusi čāgana un iečāgājusi romašņicē, tagad viss sapamps, ni var datikt dasmērēt ni!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ķemeros.

437.
Dzīvojušas divi ļoti lielas draudzenes, kas uz ciešāko apņēmušās viena otrai izstāstīt visus savus dzīves svarīgākos sīkumus. Viena no draudzenēm taisījusies precēties. Kādā vakarā tā iznākusi no savas istabiņas un prieka pilna klusām draudzenei stāstījusi, ka viņas brūtgāns nu gan esot labāks par visiem puišiem, kādus tā līdz šim pazinusi. Nu. kas tad šim esot tik sevišķi labs, interesējusies draudzene. «Nu, tā mīļā lietiņa, māsiņ! Viņš tik viegli un tik dziļi bāž, kā šūpot šūpo!» - Otrai draudzenei nu bijis drusku žēl, ka šij tāda laime. Viņa ieprasījusies, kur tad šās brūtgāns pašlaik esot? Esot viņas gultā drusku iesnaudies. Draudzene gribējusi iet paskatīties «gulošo laimi». Bet brūtgāns pa to laiku jau bijis piecēlies un izgājis ārā, un viņa vietā ielēcis un gulējis suns. Ieraugot suni, draudzene iesaukusies: «Nu, es jau zināju, ka tā Marija no laika gala ir bez kauna, bet kā viņa ar suni tādas cūcības darīs, to nu gan es nedomāju!.. »
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Krustpilī.

438.
Reiz vīrs ar sievu bārušies. Sieva nosaukusi šo par vecu, nederīgu kraķi, kuŗš par velti savu maizīti ēdot - i pat nakti nejēdzot izdarīt to, kas godīgam vīram bez teikšanas esot jādara. «Ko?» vīrs iekliedzies, «vadzi, tu vis mani nešimpā! Es varu, lieciniekus piesaucis, pierādīt, ka man biksēs viss ir kā īstam vīriešam pienākas, un ja mums nakti ar to steberēšanos tā neiet, kā vajag, tad tur ir tava vaina, ne mana: ko tu guli kā siekstes gals un nesajēdz ne pakaļas pakustināt!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
18. MĀŅI. 439.
Kāds smuks, brašs puisis apprecējis nesmuku un klibu sievu. Kad nu vēlāk citi sievai prasījuši, kādēļ puisis šo precējis, vai šī bagāta bijusi, vai, tad sieva smiedamās atbildējusi: «Nē jau, mīļie, bagāta nē, bet tur jau man pašai sava znaja - eče, mani pirtniece pamācīja: pilnā mēnesī iegāju puiša istaba un piespiedu pežu pie viņa gultas visām četrām kājām. Kā šis tur nākamnakt' pārgulēja, tā labi bij: visu laiku man pakaļ vie' staigāja, pimpi stindzinādams.»
440. Circeņa elpa.
Reiz divas vecenes satikušās pļāpājušas par šo, par to: gan par meitām, gan par puišiem. Pārrunājušas arī par to, cik pēc grūdumu smakas spriežot, kuŗās mājās meitām būs bērni. «Bet vai zini ko, māsiņ?» viena vecene iesaukusies, «kā dzirdams, tad mūsējo Marijai jau ar' uz rudens pusi šūpļa kārts būšot jācērt.» - «Ej nu ej,» otra šo pārtraukusi, «izrunāts vien jau tik būs! To «kokli» vai visu gadu jau pus armijas zaldātu spēlēja, ar visiem palkavniekiem. un līdz ko pavasar' mans Miķelītis pāris reizes piedūrās, ta' nu šai uzreiz' radīsies!» - «Jā, jā, mās,» tā atkal pirmā, «iekš tiem vājiem jau tas spēks parādās. Tā jau pat svētos rakstos stāv - un tā būs arī šoreiz: būs tavs Miķelītis patrāpījis iegrūzt tanī brīdī, kad circens dziedot elpu atvelk. Tad jau tikpat kā rokā. Ja grib bērnu dabūt, tad tādā strēķī pis kaut bluķa galu - kur nu vēl dzīvu cilvēku - un bērns būs kā likts!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mārcienā.
19. VECIS UN VECENE.
a.    VEČI.
441.
Reiz kāds večuks, sēdēdams blakus jaunai meitai, domās kavējies pie tiem laikiem, kad šim vēl tā pa krietnam stāvējis. Bet ko nu tagad! Šis pieliecies, skatījies, skatījies meitas stilbos un, viegli ar roku pie tiem pieskārdamies, teicis: «Ej tu, zvīga, pacel tos lindrakus drusku augstāk, varbūt i man, vecam kraķim, sāks biksēs kustēt: būs labi man, būs i tev sava tiesa!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ļaudonā.

442.
Reiz pagasta nabags, večuks jau labi gados, bet vēl joprojām ar jaunu sirdi un stīvu pimpi - aizvedis vecu meitu uz ezera salu un sācis grūsties. Nolicis meitu uz paaugstas siena gubiņas, tā ka šai kājas karājušās uz leju un peža bijusi ka uz šķīvja nolikta, pisis un priecājies, ka šitā varot tikai tie, kas esot pie brīvas maizes un kroņa siltuma: šitā pisoties tikai ubags un pie tam vēl uz salas.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Odzienā.

443.
Vienās mājās ienāk vecs ceļa gājējs. Viņš ļoti piekusis un lūdz naktsmājas. Lai tiktu drīzāk pie miera, saimniece neklāj citas guļas vietas, bet aizsūta viņu uz šķūni sienā gulēt, kur guļ arī meitas. Rītā ceļa gājējam pasniedz kaņepes brokastī. Vecais paēdis un teicis: «Paldies par visu, bet visvairāk ciema meitiņām, jo tāda grūdienīša nebiju septiņi gadi dabūjis.» Visi bijuši ļoti pārsteigti, bet ceļa gājējs ar grūdienīti domājis kaņepes.
Uzrakstījis O. Oz-ls, no Rīgas. Teicējs P. R-siks, no Rīgas.

444.
Vecs onkulis noskatās, kā jauns puisis grūžas ar meitu. Puisim vēl šādos darbos nav daudz piedzīvojumu, un šis to lietu ņem tā viegliņām ar prātu un pamazām. Vecais, to redzēdams, nospļaujas un nosaka: «Tpū, tu nejēga, riebjas skatīties! Es tajos gados ar pipeli ka't vērsi varēju pasist!» -
Bijis kāds vecis, jau labi gados, kas vēl joprojām nelicis meitām miera, lai nu gan šās ar viņu neviena labprāt neielaidusies. Tagad jau kopš laba laika vecis uzmācies kalponei Annai - brašai, spēka pilnai meičai. Beidzot šī bijusi ar mieru un par krietnu samaksu apsolījusies vecim labi pašaut. Vecis no laimes vai galvu zaudējis un nevarējis vien vakaru sagaidīt. Bet kad ticis meitai virsū, tad nebijis ko redzēt, bijis drīz galā. Šis jau gribējis kāpt nost, bet meita nelaidusi: ko nu tik vien, lai tik strādājot vien tālāk. Vecis iztaisījis otrreiz... Nu meita likusies pati vecim virsū. Šim sācis jau pimpa gals sāpēt, bet meiča tik smējusies: viņai vēl neesot ne lējumā! Beidzot vecis vairs neizturējis un pusdusmīgi kliedzis: «Ej nu, Ann, ko tik daudz žartavoj! Kāp nost - vai domā, ka man pipele no koka, vai!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

b.  VECENES.

446..
Kāda sieviņa iet pa mājām, spalvas plucinādama. Satikusi savu kaimiņieni; abas sāk runāt par nelabiem laikiem. Kaimiņiene atjautājās, kā ta t' nu šai labi ejot? Vai varot arī ko nopelnīt? Sieviņa vientiesīgi atbild: «Citur jau nekas, var jau drusku nopelnīt. Bet pie šitā saimnieka gan - pa' vēderu vien tik plucinu. Un nav jau ar' to spalvu diezi kādu. Nieki vien ir!»
Uzrakstījusi S. R. Teicēja V. E., Rīgā.

447.
Dzīvojuši vecīts ar vecenīti. Kādu nakti vecītim ievajadzējies iziet «savās darīšanās». Viņš pa tumsu taustījies, taustījies, beidzot iztaustījies ķēķī un, domādams, ka izkļuvis jau ārā, notupies kuldiņas priekšā. Kuldiņā spīdējusi vēl maza oglīte, un no tās nācis patīkams siltums. Vecītis tupējis, tupējis, tad saucis vecenīti, teikdams: «Vien' pat' zvaigznīt' debess malā, kas par jauku tupēšanu! Večiņ, nāc tu ar'!»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja S. H.. no Jaunlatgales.

448.
Kāda veca sieviņa gājusi pirmo reizi maksāt par elektrību. Ceļā tā satikusi kādu vecīti, un nu gājuši abi reizē. Līdzās tai mājai, kur vajadzējis iet maksāt par elektrību, atradusies dzimtsarakstu nodaļa. Abi vecīši, aiz pārskatīšanās, iegājuši dzimtsarakstnodaļā. Tur domājuši, ka vecie atnākuši reģistrēties, pierakstījuši, cik veci u. t. t. Pēc formālitātu izpildīšanas maksa pieprasīta diezgan liela. Sieviņa nebijusi ar mieru maksāt, teikdama: «Tad jau lētāk iznāk tāpat pa vecam - ar sveci un petroleju.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs E. J., no Jaunlatgales.

449.
Divas vecenes lamājas. Viena kliedz: «Ak tu, rudzu ragana, griestoga, ka tev zila naba paliktu, ko tu ņem man vīru nost!» Otra vecene ciešas, ciešas, plātās ar rokām, un, tikusi savukārt pie vārda, plāj pretī: «Ak tā, ak tā, šitā! Es šai vīru ņemu nost! Bet ko tad tu pati gribi darīt ar tām pipelēm? Visas ģerevņas dēliešus saņēmusi, baznīcā par svecēm spraudīsi vai?»
Reiz apdzēries zaldāts satiek nomaļā vietā vecu sieviņu, un tai uzkliedz: «Vecā, ko vazājies, dod pist!» - «Ko nu, jaunskungs, ko nu!» - Vecenīte atkratās ar abām rokām, -«ko nu es vairs vecs cilvēks par došanu, diezgan jau izdevos taī laikā, kad krūšu bija pilns klēpis, ko tad tagad vairs, kad pupi sarāvušies ka seskādiņa saulē!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Kalsnavā.

451. Vecenīte un krievs. Kādās mājās, kur dzīvojusi tikai kāda gadus 50 veca vecenīte, reiz iegājis krievs un prasījis: «Дайте мне бумагу мне надо писать.» - «Ko, kungs, pist? Vai dieniņ, kur tad jūs mani vecu, vai tad jums jaunāku trūkums.» Bet kad krievs vēlreiz savu prasību atkārtojis, vecenīte nopūzdamās vilkusi brunčus zemē un priecīgi pie sevis runājusi: «Re', ka tiem jaunajiem arī par mums vecajiem kādreiz sirds iežēlojas. Nu ir man pie vecuma vēl laimīte uzsmaidīja!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

452.
Vecenīte noskatās uz saimnieka meitu, kas pārbraukusi no pilsētas skolas, savos īsajos bruncīšos zirgojas ar puišiem. Vecenīte nopūšas: «Es tik saku, traka, kas traka, ierauga puisi, stāvu lec un mieznā, uz mata kā jauna ķēvene, kad uz ērzeļiem paceļas. Ne vairs kauna, ne goda!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.

453.
Kāda vecenīte zaļumballē noskatījusies kā jaunie šīberē un brīnījusies: «Ak tu, tētīt, kā tā pasaule gan pārmainās: manā laikā, kad es biju jauna, pisās mātei neredzot, pa pūnītēm un rijas augšām, bet tagad grūž vaļā, eče, visiem redzot!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Vēpes pag.

454.
Vecenīte, noskatījusies, ka jauni puiši un meitas svētdienas pēcpusdienā «pucējas» un iet uz balli, pie sevis nopūtusies: «Ak bērniņi, bērniņi - to štāti, to štāti - un viss dēļ tās pašas rundziņas. Manā laikā nevajadzēja tik daudz pucēties: gājām visi uz muižu valakām linus plūkt - paplūca, paplūca, atkritām turpat aiz linu stāda (zārda). Eče, mēs paši, ar «Slapjās Sprāklas» Mārtiņu: - cik reižu. Mārtiņš pacēla vien priekšautu - i darīts bij, bez visas štāts, bez kā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Odzienā.

455.
Veco māmiņu kaitina kalpones, pilsētnieces, īsie svārki un nogrieztie mati. Reiz māmiņa, noskatījusies, ka meita uzcirtusies visā savā «štātē», taisās uz balli. Māmiņa nospļaujas un nosaka: «Die's, stāv nu pats nabaga grēciniekam klāt! Es tik saku: jo pliks, jo traks! Paskat' uz šito pašu snātni, iespraud skuju pakaļā un laidz mežā par kazu.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.
Reiz zaļumsvētkos kādai vecai māmiņai pie ieejas prasīta biļete. Vecīte bijusi biļeti noglabājusi visdrošākā vietā: tūlīt cēlusi visus lindrakus gaisā un gribējusi biļeti izņemt. Bet apskatījusies tā ieraudzījusi, ka kontroliers jau aizlaidies labā gabalā. Tāpat ar visiem saceltiem lindrakiem viņa skrējusi tam pakaļ saukdama: «Še, dēliņ, biļete!»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

457.
Lauku biedrības namā pa izrīkojuma laiku ap durvīm spiežas vairākas vecenes bez ieejas biļetēm. Kontroliers - jauns puisis mēģina vecenes no durvīm atbīdīt un saka: «Lūdzu biļetes, lūdzu uzrādīt biļetes! Tad varēs iet iekšā!» Te kāda no brammanīgākām vecenēm sarauj brunčus uz augšu un saka: «Puiškeniņ, paskat, kur ir biļete! Bet ar pirkstu aizkārt tikai vīram ir brīv! Skatīties var visi!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

458.
Vecenīte noskatās zaļumballē, ka ar puišiem danco pēc pēdējās modes ģērbtas jaunkundzītes un, krustu pārmezdama, nopūšas: «Dieviņ, tētiņ, tak jau laikam nāk pastarais gals: kājas plikas, stilbi pliki, ap gurniem apstiepta kā tauku plēve, un tad tik puišiem kājās vien spiežas, kājās vien. Un šie atkal visu laiku stundzij tik uz priekšu kā cirvja kātu kaņepu piestā!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.

459.
Reiz divas vecas sieviņas satikušās un sākušas sarunāties. Viena teikusi, ka laikam drīz vien būšot pastardiena, jo nupat, nupat cilvēki esot par daudz gudri. - «Ej nu, ej, mās, kur tad šie tik gudri palikuši?» otra brīnījusies. - «Nu, kā nu nē, kā nu nē,» tā atkal pirmā, «atceries vien pati, kā mēs senāk drebējām, kad nakti puisis atnāca: līdz ko tik drusku iebāza iekšā, tā bērns bij klāt. Tādēļ jau ar', līdz ko iedomājās, ka varētu būt, tā tūliņ precējās... Bet ko t' tagad mūsu šloras: grūžas, rīts vai vakars, ar visiem, kuŗiem tik kas nekas ir biksēs, un kā par brīnumu, ne bērnu, nekā - tak jau. laikam sava znaja būs. Ne, tas uz labu nav, to jau es sen saku!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
460. Vecenīte.
Uz zaļumballi aizgājusi arī gadus sešdesmit veca vecenīte. Tā nosēdusies, noskatījusies, kā jaunie «lustējas» un tad teikusi savai kaimiņienei: «Jā, šomāt, lai nu viens saka, ko grib, bet ir un ir tie jaunie tagad daudz godīgāki.» - «Kā tad tā? Kur tad šiem tas godīgums ir?» - prasījusi kaimiņiene. «Nu, kā tad nu nē! Kad gadus 40 atpakaļ es biju zaļumballē, tad mazākais desmit puiši vienā vakarā no manis prasīja... Ja kādreiz negribēju dot, tad pat naudu piesolīja. Ek še, tas pats Gaŗpoļu Miķelis - cik reizes un kā... ko tur nu runāt,» ,nopūtusies vecenīte, «bet šovakar es nosēdēju tepat visu vakaru, neviens vēl nav prasījis, pat dancot neuzlūdz. Laikam jau tagad tie jaunie vairs nepisas! Jā, nav jau tā, kā agrāk!.. »
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

461.
Reiz vecenītei gadās noskatīties, ka puisis ar meitu ņemas sēdus. Vecenīte skatās, muti ieplētusi, un tad, rokas sasizdama, iesaucas: «Ak tu Dieviņ, tētiņ, cik tagad tā pasaulīte gudra! Izdarās tā, ka ne manīt nemana, un tā, ka arī lielas vietas nevajaga. Sasēstas kā bezdelīgas uz drāts rindiņā un tad tik pucē vaļā! Ko tad manā laikā, griezās riņķu riņķiem, vienam pašam pārim pus rijas augšas vajadzēja.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

462.
Vecenīte noskatās, ka kalpone ar saimnieku pisas. Tā aiziet savā kaktiņā un runā: «Re', nu re', ku' savādi! Eče, cik tad sen ir, kad šitā paša Ačuka tēvs ar mani šitā te... Un nu dēls ar citām. Bet par mani, vecu cilvēku, neviens neiedomā.». -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.

463.
Vēlu vakarā vecenīte ieiet pagalmā un dzird, ka kaut kur dārza stūrī aiz ogulājiem runā. Vecenīte ieklausās un dzird, ka viens no runātājiem ir saimnieks, bet otrs - jaunā kalpone. Saimnieks prasa no meitas ... , solīdamies šo par to no grūtākiem darbiem atturēt. Bet meita izraujas un, ne vārda neteikusi, aizskrien. «Ak tu ačka! Ak tu ačka!» vecenīte rokas saņēmusi iesaucas, «bet es tev saku, ka vairs nekādas bijāšanas! Vai tad tu, pagāns, nezini, vai tēvs, māte mazu nemācīja, ka saimniekam saimnieka rekte!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.

464.
Vecā mamma guļ uz kūts augšas dienvidu. Šai, kā jau visiem veciem cilvēkiem ir viegls miegs. Tā nu šī atmodusies redz, ka turpat netālu sienā mājas puisis valsta kalponi un prasa ... Meita neliekas ne zinot, pasmejas, atgrūž puisi un aizskrien. Puisis, atspiedis galvu rokās, paliek bēdīgs sēdot. Vecenītei tiek puiša žēl, šī galvu pacēlusi sauc: «Nāc, dēliņ, šurp, lai tā kaza skrien, kur tīk, man, lai nu gan veca visa tā parikte, bet tāpat vien nogrūdiens būs.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē. 20. MIRSTOT UN PĒC NĀVES.
a.  VECPUISIS MIRST. 465.
Vecs puisis, kas jau dzīvē daudz un dažādi izdzīvojies, vēl pie pašas miršanas liek atvest meitu, lai var pēdējo reizi uzdzīvot. Kad meita atvesta un nogūlusies šim blakus, vecais velk uzmanīgi ar pirkstu gar pašu cauruma maliņu un, galvu kratīdams, nosaka: «Jā, jā, vai nav Dieva brīnums, mīkstas maliņas kā ar vasku noglaudītas, bet paskat, kā tai dzīves laiciņā pipeli sadeldē. Lai no reizes cik resna būtu, uz beigām saraujas kā pātagas kāts!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Bērzaunes pag. b.    VĪRS MIRST.
466.
Vīram mirstot, sieva šim prasa: «Saki, mīļais vīriņ, un man stingri apsoli, ka tu debesīs gaidīsi tikai mani un līdz tam laikam ne ar vienu meitieti neielaidīsies!» - «Sieviņ!» vīrs pēdējos spēkus saņemdams iesaucas, - «prasi visu, tikai ne to, jo kā es varu to solīt, nezinādams, kādā amatā Dievs mani ieceļ! Varbūt, viņš mani liks savās pirtīs pie meitiešu muguru mazgāšanas, un tad taču tu pati saproti, ka visi solījumi būs velti!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

467.
Tuvojas miršanas stunda tādam vīram, kas visu savu dzīves laiku ir bezgala daudz kūlies ar meitiešiem, neskatoties, vai meitietis ir jauns vai vecs, smuks vai nesmuks. Tam mirstot, sieva raud un saka: «Diezi, diezi, vīriņ, kā tev tur viņā saulē klāsies!» - «Nekas, sieviņ!» - vīrs nopūšas, - «lai tikai Dievs mani liek pie tā paša darba, kuŗā esmu zemes virsū iestrādājies, tad nebūs bēdas ne viņam, ne man!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

468. Vecītis uz nāves gultas. «Vecīt, oi, vecīt, voj naiesi poutadziņa?» -
-	«Na-a, na-avaru». -
«Vecīt, voj namurmināsi zivtiņas?» -
-	«Na-a, na-avaru!»
«Vecīt, voj nanuaksi ķircināties?»
-	«Lou-kā-ašu... nak varē-ēšu!»
Bet nekas neiznācis, virsū kāpdams nomiris.
Uzrakstījis O. T-ns, Alsviķu pag. Noklausīta Alsviķu pag.

c.    VECA MĀMIŅA MIRST.

469.
Ap mirēju, vecu māmiņu, sapulcējušies viņas tuvinieki, būt par lieciniekiem viņas pēdējā dzīves stundiņā, uzklausīt tās pēdējo novēlējumus un rīkojumus par atstātās mantas sadalīšanu. Te uz vienreiz mirēja gardi jo gardi no visas sirds nosmejas. Tuvinieki grib izdibināt smieklu cēloni un jautā viņai: «Vecmāmiņ, kādēļ tu tik gardi smējies?» -«Kā tad nu lai nesmejos, atceros savu jaunību: kad vēl jauna biju un kalpoju Lielajos Sillāčos un tur par puisi bija mans nelaiķis vīrs Puriņa Krišus, tad kādā jaukā svētdienas rītā, kad tikko bijām saskatījušies, gājām uz piecpadsmit verstis attālo Zaļas muižas baznīcu. Ceļš veda pāri pār to maitas purviņu. Šis mani nogāza uz cinīša un pis tavu pišanu!.. Un ik grūž, ik perd, ik grūž, ik perd, ik grūž, ik pe-r-r- -» Pie šiem pēdējiem vārdiem un laimīgām atmiņām vecīte sastinga ar smaidu uz lūpām.
Uzrakstījis Dobelnieks. Dobelē.
d.  PĒC NĀVES. 470.
Vīram mirstot, sieva vēl pēdējā vārdā šo svēti nozvērina, vai šis visu dzīvi ir bijis šai uzticīgs, vai nekad nav dzīvojis ar citiem meitiešiem! «Ne reizes!» vīrs apgalvo «ja es esmu citu pīzdu. kā tavējo, kaut sapnī redzējis, tad lai es zārkā uz mutes apgriežos!» Vīrs nomirst. Bet pēc neilga laiciņa nomirst arī sieva. Abi nonāk ellē. Sieva izstaigā visu elli krustām, šķērsām, bet vīra kā nav, tā nav. Beidzot tā prasa pašam velnam, vai šās vīrs te maz esot? - «O jā, madam,» velns galanti paklanās un, norādīdams virs vārtiem uz ventilatoru, saka: «Viņš jau griežas vienā griešanā, jo mirstot pats tas teica, ka par katru pisienu griezīšoties vienu reizi.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Odzienas pag.

471. (var.)
Sieva mirstot lūdz vīru paturēt viņu mīļā piemiņā, un arī mirušu nekad nepiekrāpt. Ja vīrs viņu krāpšot, viņa katrreiz kapā apgriezīšoties riņķī. Pēc kāda laika nomiris arī vīrs. Nonācis debesīs, tas sācis uzmeklēt savu sievu. Beigās tam izdodas sadzīt tai pēdas. «Nu, ko viņa dara?» vīrs jautā Pēterim. - «Viņa ir pie mums par ventilatoru,», - atbild Pēteris.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

Otrā nodaļa ZEMNIEKI, LAUCINIEKI
I. Saimnieks, kalps. 1. SAIMNIEKS UN SAIMNIECE KĀ VĪRS UN SIEVA. a.    BĒRNU JAUTĀJUMS. 472.
Kādai kalpa sievai bijis krietns pulciņš bērnu, turpretim saimniecei neviena. Kad kalpa sievai piedzimis vēl brašs puika, tad saimniece nopūzdamās noteikusi: «Jā, jā, ko tu darīsi tam, kam Dievs palīdz: kalpu Indriķis, vīrelītis kā sienāzis, bērni birst kā pa ratu pakaļu, bet manējs tēviņš ar pakaļu kā bezmenu - kumerij, kumerij, bet kā nekā, tā nekā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

473.
Kādam vienkāršam lauku saimnieciņam bijis daudz bērnu, bet tā kā šie abi ar sievu bijuši vēl pajauni cilvēki, tad varēts gaidīt, ka bērnu pulciņš vēl krietni pieaugs. Lai no tā izsargātos, vīrs, uz kāda paziņas ieteikumu, sācis lietot kondonus. Kad šis pirmo reiz «aptīto» pipeli iebāzis sievai pežā, tā viebusies, šķobījusies un beidzot noteikusi: «Vīriņ, laid nu paša Dieva vaļā - kā izbarojām šitos, tāpat izbarosim tos citus, bet šitā ar tām lanckām ar' nekādas jušanas nav!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
b.  KAIMIŅIENES. 474.
Kāda saimniece agri no rīta ieraudzījusi savu kaimiņieni, jaunu sieviņu, pa dārzu tikko kustam. «Laikam, slima!» šī skatīdamas nodomājusi un, pieiedama tuvāk, līdzcietīgi prasījusi: «Šomāt, vai tev kas sāp?» Slimā satrūkusies un noņurdējusi: «Sāpēt sāp gan -pagāj'š nakt' vīrs ar pipeli... » - «Vai, Dieviņ, kaut nu manējs, pagāns, ar tā darītu!» jautātāja klusu pie sevis nopūtusies.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jelgavā.
c.   SAIMNIECES GRIBA DZEMDĪBĀS. 475.
Kāda godīga saimniece, Pipariņa, gulējusi uz gultas jau tuvu dzemdībām. Viņa bijusi ļoti nikna un visās saimniecības lietās bijusi noteicēja. Vīram vienmēr bijusi jātur mute ciet. Bet šoreiz tas tomēr nenocieties um teicis: «Ai, mīļā sieviņ, kaut šis bērniņš būtu meitiņa! .. » Bet valdonīgā sieva atcirtusi: «Tā būs mana darīšana un zināšana! Kā es gribēšu, tā būs! Un tu turi tik savu muti!»
Uzrakstījis R. K. Teicējs M. Z., Taurkalnes pag.
d.  NEVEIKLS STĀVOKLIS. 476.
Kāds saimnieks apprecējis tādu sievu, kuŗa par mīlestības «muļķībām» nekā nezinājusi. Reiz saimnieks tai teicis, ka «cepšot kūkas». Saimniece par tādām «garšīgām kūkām» ļoti priecājusies. Un nu saimnieks uz sievas vēlēšanos bieži vien «cepis kūkas». Kādreiz sabraukuši ciemiņi. Saimniecei atkal iegribējies «cept kūkas», un viņa šo mākslu gribējusi arī viesiem parādīt. Tā iegūlusies gultā un aicinājusi vīru, lai nākot «kūkas cept». Saimnieks sapratis neveiklo stāvokli un aizbildinājies, ka «pannai kāts nolūzis». -«Tādēļ viņreiz man «tauki» vien gar dirsu notecēja,» atteikusi saimniece.
Uzrakstījis J. S. Teicējs A. B-ņš.

e.	NEIZPROTAMS ĀRSTĒŠANAS VEIDS.

477.
Saimnieks Jānis ar savu jauno, smuko sievu aizbrauc uz Limbažiem. Saimnieks aiziet uz tirgu, bet sieva pie dakteŗa. Vīrs, savas darīšanas pabeidzis, arī aiziet pie dakteŗa, lai tur savu sievu sagaidītu. Sieva patlaban ārsta kabinetā. Vīrs nosēžas, gaida un gaida, bet sieva kā nenāk, tā nenāk laukā. Vīram tas izliekas tā savādi: ko viņa, velns, tik ilgi tur var darīt! Beigu beigās viņš zaudē pacietību un iet pie atslēgas cauruma skatīties, kas tur īsti notiek. Skatās gan ar vienu aci, gan ar otru, bet abas rāda vienu un to pašu: sieva guļ augšpēdus uz kušetes un dakteris virsū. Arī kustības visas tādas, kādas tādos gadījumos mēdz būt. Vīrs skatās, skatās un beigās nosaka: «Ja nebūtu pie dakteŗa, tad būtu jādomā, ka viņi tur pisas!»
Uzrakstījis P. B. Teicējs A. J- s, no Ērgļiem.

f.	SAIMNIEKA UN SAIMNIECES ĶĪVIŅI.

478. Par pantiem, kulīti, caurumu un melnumu! Reiz kāds vīrs taisījies braukt uz pilsētu tirgū. Sieva iedevusi viņam pautus pārdošanai. Bet tā kā viņai nebijis neviens ķocīts pie rokas, tad sabēruši olas kulītē. Braucot vīram pauti saplīsuši un kulīte nosmērējusies. Tālab vīrs aizmetis tās prom. Mājās sieva prasa: «Vai pārdevi pautus?» - «Nē, pauti saplīsa!» - «Kur kulīte?» - «Pazuda!» - «Ak tā!» Sieva paķeŗ koku un sāk pērt vīru, teikdama: «Tas par tiem pautiem, tas par to kulīti! Tas par tiem pantiem, tas par to kulīti!» Bet sieva bijusi slinka. Viņa nemazgājusi un nelāpījusi vīram kreklus. Pēc pēriena vīrs jautā: «Vai kreklu izmazgāji?» - «Nē,» - sieva atsaka. «Salāpīji?» - «Nē!» - «Un tad' tu manī pērsi?» - iesaucies vīrs, nogāzis sievu gar zemi un ņēmies viņu pērt, sacīdams: «Tas par to caurumu, tas par to melnumu! Tas par to caurumu, tas par to melnumu!»
Uzrakstījis Aleksandrs V-ts, Rīgā. Teicēja Jūle V-ts, 60 g. v., Kabiles pag., Kuldīgas apr.
LFK 464, 4990. Var.: no Zaubes pag., LFK 309, 11.

479.
N. saimniekam bijusi slinka sieva. Kad devusi suņiem ēst, tad nekad nevārījusi ūdeni -miltu apbrucināšanai, bet vienkārši «uzlaidusi» savu mīzalu. Saimnieks reiz to novērojis, bet negribējis sievai tā atklāti teikt, lai tā nedara, tādēļ kādu dienu, sievai nemanot, viņš ielējis suņa bļodiņā verdošus taukus un apkaisījis ar miltiem. Tad saucis sievu, lai dodot suņiem ēst, miltus šis esot atnesis, un pats izgājis laukā zirgus barot. Sieva arī tūliņ ienākusi un sākusi laist uz miltiem. Bet tad atskanējusi briesmīga sprakšķēšana un sievas izmisušie palīgā kliedzieni. Kad pēc brīža saimnieks ienācis istabā, tas atradis sievu gultā vaimanājot, ar kājstarpī ieķertām rokām... bet suņa bļodiņā ieraudzījis paprāvu kušķi tā kā saru, vai matu...
Uzrakstījis R. K. Teicējs M. Z., Taurkalnes pag.

g.  DZĒRUMĀ.

480.
Viens saimnieks braucis no pilsētas mājās piedzēries. Saimniece izcepusi cūkas gruzdumus, un pati aizgājusi gulēt. Saimnieks atradis, ka gruzdumos salīduši prūši un tos neēdis, bet licies tūliņ gulēt. Bet kā jau piedzēris, nogūlies tā, ka galva tur, kur saimnieces kājas. Saimniece pirdusi. Saimnieks dzirdējis, ka noiet: fū, fū un saucis: «Puiši, puiši, palīgā, saimniece nupat beidzamo elpas vilcienu izlaida, vaidziņi tīri auksti!» Puiši atnākuši un dabūjuši krietni izsmieties.
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīgā. Teicēja Anna V-te, no Limbažiem.
LFK 32, 3339.

481.
Sievas braukušas mājās no tirgus, galīgi piedzērušas. Viena no sievām atlikusies dzērumā atmuguriski atpakaļ pār ratu priekšu. Zirgs bijusi ķēve. Tai uznākusi sava dabīgā vajadzība, viņa pacēlusi asti un laidusi sievai tieši mutē. Sieva dzēruma domājusi, ka kaimiņiene tai lej zelteri mutē un saukusi: «Nelej, nelej tik daudz! Nevajaga tērēties, ir jau diezgan!»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs P. R. Var. no Ērgļiem. PBK. Teicējs A. J-ns. Uzrakstījis P. B.
2. SAIMNIEKA NEUZTICĪBA. a.  DARĪTS - ATDARĪTS.
482. - 485. Vai abus?
1.	Reiz pie kāda saimnieka dzīvojis precējies puisis. Puiša sieva esot bijusi ļoti smuka,
kas baudkāro saimnieku ļoti valdzinājis. Bet nelaime esot bijusi tā, ka puisis bijis par
uzmanīgu.
Kādu reizi saimnieks puisim licis braukt uz pilsētu. Kad puisis aizbraucis, tad saimnieks gājis pie viņa sievas un teicis, ka šās vīrs esot pavisam aplam rīkojies, dēlam neesot deguna. Bet tā tomēr esot maza vaina. Vēl šodien pat neesot par vēlu uu degunu varot pietaisīt. Lai ļaujot, šis pietaisīšot kārtīgi un labi. Puiša sieva bijusi ar mieru. Un saimnieks nu pietaisījis «akurāt pasīgu» degunu.
2.	Kad puisis pārbraucis no pilsētas, tā sieva šim kritusi virsū ar ļauniem vārdiem, kur šis esot nācis tāds muļķis, ka nemācējis dēlam pietaisīt degunu; nebūtot nu saimnieks lāga vīrs, tad dēlam būtot bijis viss mūžs par kropli jānodzīvojot. Puisis aiz brīnumiem muti vien iepletis un neteicis ne vārda.
3.	Nu puisis prātojis gan šā, gan tā, bet nekas neiznācis. Tad nākuši svētki. Saimniekam atbraukuši ciemos studenti. Nu puisis aprunājies ar tiem... Jā, studentiem drīzi vien bijis plāns gatavs...
Saimniekam augot skaista meita. Un pati saimniece arī esot diezgan jauna... Labi, puisis bijis ar mieru... Norunājuši: kad saimnieks ar studentiem dārzā dzeršot tēju, tad lai šis nākot ar diviem sidraba rubļiem, prasīdams izmainīt sīkā naudā.
4. Pienākusi svētdiena. Saimnieks ar studentiem dārzā dzēris tēju. Tagad puisis gājis pie saimnieka ar diviem sidraba rubļiem, prasīdams tos samainīt sīkā naudā. Saimnieks bijis ar mieru mainīt, bet neesot bijis klāt sīkas naudas. Sūtījis pie saimnieces, tā samainīšot. Puisis nu iegājis pie saimnieces un viņa meitas, un prasījis, lai šās abas «dodot», saimnieks tā pavēlējis. Bet kundze neesot puisim noticējusi, izgājusi uz verandas un saukusi saimniekam: «Vai abus?» Saimnieks savukārt no dārza atbildējis: «Nu, - kad abus!»   Tagad puisis savukārt piesmējis saimnieci un jauno skuķi.
Uzrakstījis Kārlis K-cis, Mores pag. Teicējs Kļ-ņš, Rīgā.
LFK 672, 246.

b.    KAUT BŪTU JAUNĀKS.

486.
Kāds saimnieks ar kalponi aizbraukuši uz pļavu pēc siena. Saimnieks stāvējis uz vezuma, bet meitai bijis jārāpjas uz kaudzes. Meita bijusi paresna un pasmaga: pakāpusies gan, bet kritusi atkal atpakaiļ - vienreiz, otrreiz, trešo ar' tāpat. Nu saimnieks sācis smieties un teicis: «Ir gan tie mūsu puiši nejēgas: meitai dibens kā bezmens, bet neviens nesajēdz šo paknibināt, lai tie liekie tauki atkrīt! Būtu es par desmit gadiem jaunāks, tad nu gan tevi tā nepalaistu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā.
487.
Kāda pilsētniece salīgusi uz laukiem par kalponi. Kādu dienu saimnieks to sūtījis uz kūtsaugšu pēc siena. Kalpone pieslējusi trepes pie lūkas par daudz stāvus. Saimnieks, netālu stāvēdams, to redzējis un tagad skatījies, ka meita kritīs. Tā arī bijis. Tiklīdz meita uzkāpusi līdz augšējai pakāpei, trepes gāzušās, un šī, kūleni mezdama, nokritusi zemē. Bet tā nokritusi uz kājām un lielīgi teikusi uz saimnieku: «Vai jūs redzējāt manu attapību?» - «Jā,» atbildējis saimnieks, «tikai pie mums to nosauc savādāki, par pīzdu.»
Uzrakstījusi Irma M- ne. Noklausīta Rīgā.

c.    IZJUKUŠI PĀTARI.

488. Saimnieks.
Kādu rītu saimnieks noturējis rīta pātarus. Turpat tam pretī bijusi nostājusies kalpone Jūle, kuŗai bijusi brunču priekša atpogājusies, un tā varējis redzēt daļu no kailā vēdera lejas gala. Saimnieks skatījies, skatījies un jutis, ka «mazais saimnieciņš» bikses tapis aizvien nemierīgāks. Gan šis skaitījis cītīgi pātarus, bet acis tā vien vilkušas skatīties pāri galdam, kur varējis redzēt daļu no Jūles kailajiem gurniem. Gribēdams skatīšanos izbeigt, tas dusmīgi piesitis kāju un paskatījies uz meitu. Meita pamanījusi nekārtīgi sapogātos brunčus un, tos kārtodama, mierīgi noteikusi: «Eka, nu, uz reizes saimnieks bargs tapis, tīri vai grīdu spārda laukā, bet vienudien pļavā, kad sienu šķūnī bāzām, tad vai ik katru siena klēpi ņemot, tas man rokas zem brunčiem grūda un pirkstu galus pežā bāza!» Saime sākusi smieties. Pātari izjukuši. Bet saimnieks paķēris bībeli. izskrējis otrā istabā, ka kuls vien nodimdējis.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā. d.    SAIMNIEKS CĒRT PA KRIETNAM.
489. Untumaina meita. Kāda meita derot pie saimnieka teikusi, ka šī jau nu strādniece esot dūšīga, tikai reižu reizēm, kad esot tā pavairāk darba, viņai uznākot tāds suņa trakums. «Nu, kod jov tik vīn tās nalaimes, tod lai īt,» noteicis saimnieks. Tā nu dzīvojuši un strādājuši, nekas, tīri labi. Bet te vienā dienā, kad meitai dienvidū vajadzējis izslaukt govis un tūliņ iet uz pļavu, viņai uznācis «trakums»: spērusi piena slauceni pret sienu tā, ka piens un dēļu gabaliņi vien gar acīm nojukuši. Saimnieks to noskatījies. Iegājis kūtī, aiztaisījis durvis, stiepis meitu uz pakaišiem un nu tik ņēmis šo purgāt. Nogājis šim vienreiz, nogājis otrreiz, bet viņš tik sukājis tālāk. No reizes vēl meita nekā, bet vēlāk jau sākusi lūgties: nu šī būšot vesela, lai nu metot mieru. Bet saimnieks tikai noteicis, ka arī šim drīz būšot trakums pāri, vēl kādu pusstundu. To dzirdot, meitai galīgi iekšā apšķebinājies, un tā nu ņēmusies tā «pa riktīgam» lūgties un apsolījusi, ka šī vairs savā mūžā traka nebūšot. Un no tā laika nebijusi arī vairs traka. Ja jau kādreiz manījusi, ka «trakums» nāk, tad sačukstējusies klusām ar saimnieku, un abi uz laiciņu pazuduši vai nu klētī, šķūnī, vai rijā.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rēzeknē.

490.
Reiz pie kāda saimnieka, vecpuiša, dzīvojusi kalpone, kas bijusi pārlieku kāra uz saldumiem. Kādreiz saimnieks gājis gar klēti un dzirdējis iekšā kādu runājam: «Šito reizīti un vēl vienu reizīti, tad nu gan būs diezgan.» - «O-ho, kas tad tur?» - nodomājis saimnieks, «vai tad manai Līzei būs puiši sanākuši, vai!» - Paskatīdamies caur durvju šķirbu, saimnieks ieraudzījis, ka kalpone atbraucījusi roku līdz elkoņam, grūž pirkstu medus podā un runā pati ar sevi. - «Ak, tā tās lietas!» - iesvilpies saimnieks, «tā tu manu medu izķencēsi»! Pagaid', nu es tev parādīšu!» Vakarā Šis aizgājis uz vāgūzi, kur meita gulējusi un prasījis, lai dodot... Labi! meita nebijusi nemaz tik skopa, sukā vaļā. Bet ko šis? Kā ticis virsū, tā nost vairs nekāpis. Meitai jau sen diezgan. Tā, nabadzīte, lūgšus lūgusies, lai metot mieru. Bet šis tikai cirtis pa krietnam un, meitu mierinādams, runājis: «Nu. šito reizīti, vēl vienu reizīti un tad nu gan būs diezgan.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
e.  CITA LIETA KĀ MANAI SIEVAI. 491.
Saimnieks gājis naktīs pie kalpa sievas. Saimniece kalpa sievai labi samaksājusi, lai tā nākamā naktī ar viņu pārmijas, viņa pati iešot pārgulēt kalpa sievas gultā. Kā tad, naktī saimnieks klusiņām pielien pie gultas; šī šo mīļi uzņem un atļauj, lai nu dara visu ko. Pēc tam šī jautā saimniekam: «Nu, kālab tu nāc pie manis, tev jau pašam ir smuka sieva?» Saimnieks atteicis: «Ko nu no manas sievas runāt, tev jau ir cita lieta un cita būšana, kā manai sievai.» Saimnieks, iedams pie iedomātās kalpa sievas, aiznesis gaļas šķiņķi. To nu saimniece paņēmusi un no rīta, brokastis dodot likusi galdā, teikdama: «Ēd. vīriņ, ēd ļautiņu gaļu; to es šonakt nopelnīju.»
Uzrakstījis J. K-ģis, Valgales pag.

492. (var.)
Kāds vīrs dzīvojis ar savu sievu ļoti saticīgi. Reiz vīrs iedomājies, kā būtu, kad lūkotu dabūt no citas sievietes, vai tāpat būtu jeb citādi, kā viņa sievai. Šī iedoma viņam nelikusi miera. Vajadzējis izmēģināt. Tanī nolūkā viņš sācis lakstoties ap kaimiņos dzīvojošu kādu jaunu meitu. Meita, nevarēdama no šā atkratīties, pateikusi viņa sievai, ka viņas vīrs šai esot solījis veselu šķiņķi cūkas gaļas, ja šī atdošoties. Sieva noklausījusies, un tad viņai ienācis prātā vīru iznerrot. Viņa pamācījusi meitu, lai vakarā apsoloties uz kādu norunātu vietu aiziet. Tā meita arī padarījusi. Bet tad vīra sieva vakarā aizgājusi pie kaimiņu meitas, apģērbusies viņas drēbēs un aizgājusi uz to vietu, kur bijis viņas vīram ar kaimiņu meitu norunāts satikties. Bijis tumšs vakars. Atnācis viņas vīrs un noturējis savu sievu par kaimiņu meitu. Sākuši to lietu taisīt. Vīrs pilnīgi bijis pārliecināts, ka tā ir zināmā meita, pie kam iesaucies: «Cita lieta, kā manai sievai!» Padarījis to lietu, iedevis sievai šķiņķi gaļas un pats gājisi priecīgs mājās. Otrā dienā sieva no tās gaļas pataisījusi krietnu pusdienu, teikdama uz vīru, ka viņa vakar esot šo gaļu nopelnījusi. Tad nu sieva pastāstījusi, kā šī esot viņu piešmaukusi. Vīrs lūdzis piedošanu - un sieva arī piedevusi. No tās reizes viņš vairs nekārojis nekad no citām sievietēm, ticēdams, ka tikai iedomās citām var būt labāks kā paša sievai.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Jānis Č., Cesvaines pag. nespējnieku mājā, Madonas apr.
LFK 72, 4124. Var. no Valmieras, LFK 25, 2425.

5. SAIMNIECES NEUZTICĪBA.

493.
Kādai sievai bijis turpat kaimiņos mīļākais, vārdā Jānis. Vīrs gan zinājis, ka sieva viņam neuzticīga, bet nekā neteicis, jo bijis ļoti lēnas dabas.
Kādā dienā vīrs aizbraucis uz tirgu. Atnācis nāburgu Jānis ar šņabi un mazajam dēlam atnesis konfektes, lai šis nestāsta tēvam. Kad atbraucis puikas tēvs, tad puika teicis: «Tētiņ, te bija nāburgu Jānis un man atnesa konfektes!» - «Nu, kas tad par to,» - atbildējis tēvs, «es jau arī tev atvedu konfektes.» - «Viņš ar mammu gultā smērējās,» teicis puika. -«Nerunā dēls, man jau tā sirds sāp,» atbildējis tēvs. - «Tava sirds ir tikai sūds,» teicis puika, «bet nāburgu Jānim, tam ir tumši sarkana. Kā viņš saka mammai bakstīt te nabā, te gurnā, un kad iebāza taī vietā, kur mamma miez, viņa skatījās, skatījās un aiztaisīja acis. Kaķis arī krāsns priekšā skatījās, i tas aiztaisīja acis. Es redzu, ka visi aiztaisījuši acis. ņēmu i es aiztaisīju!»
Uzrakstījis Br. R-- ņš, Rīgā. Teicējs Jānis V - anks, Cesvaines pag., Madonas apr. Noklausīta Birgales
pag., Rēzeknes apr.
LFK 72, 9059.

494. Skopa saimniece.
Dzīvojusi nejauki skopa saimniece, pie kuŗas neviens puisis nedzīvojis, jo aiz liela skopuma tā pat viņam ēst nedevusi. Algu jau nu gan sasolījusi lielu, bet tā kā visi bez laika gājuši projām, tad nevienam to neizmaksājusi. Tā iznācis, ka puiši aizvien visus darbus par brīvu pastrādājuši. Reiz atkal, derot puisi, saimniece sasolījusi šim krietnu algu, un ja būšot dūšīgs strādnieks, tad pēc katra ēdiena dabūšot arī «nabagu ļaužu saldo ēdienu», cik tik uziešot. Puisis tiešām bijis dūšīgs. Bet, jau zinādams, ka saimniece ēst nedod,. kā ticis pie «saldā ēdiena», tā zobus sakodis ņēmies vairāk kā stundu no vietas. Saimniece nu redzējusi, ka labi nebūs, viss vēdera gals sāpējis, ka ne piedurties. Viņa nu prasījusi, vai šis vienmēr to lietu tik ilgi darot? «Vienmēr gan,» atteicis puisis, «jo man jau neēdušam no šitā ēdiena vien ir jāiztiek.» No tās reizes saimniece ir devusi puisim ēst, kā pienākas.
4. SAIMNIEKU DĒLI UN MEITAS.

a.    SAIMNIEKU MEITA UN STUDENTS.

495. Glupāks kā vērsēns. Saimnieku meitai staigājis ganos līdzi students. Kādu dienu abi redz, ka vērsis sāk dzenāt vienu govi. Nu meita prasa studentam, kā vērsis varot zināt, kuŗai govij viņš vajadzīgs? Students izskaidro, ka vērsis to jūtot. Pēc kāda laiciņa meita prasa atkal studentam, vai šis neko nejūtot? Students atbild, ka nejūtot. «Tad tu esi glupāks nekā tas vērsēns, ja nekā nejūti!» atsaucas meita.
Uzrakstījis O. T-ns, Alsviķu pag. Noklausīta Dignājas pag.

496.
Kādas mājās bijis ņiprs puisis, latgalietis. Saimniekam bijusi arī jauna, skaistai meita, kuŗa par puišiem tikai smējusies un nelaidusi neviena sev tuvumā. Kādā sestdienas vakarā puisis, kamēr meitieši pirtī pērušies, aizgājis un noslēpies klētī, kur meita gulējusi, domādams, sak', varbūt kas iznāk. Drīz vien ienākusi arī meita, bet līdz arī kāds studentiņš. Pēc laiciņa sāk abi taisīt «to joku». Bet meita vēl nevainīga, un studentiņš tāds pabailīgs, - nekā negājusi tā lieta: mocījies, mocījies, bet iekšā nekādi dabūt. Beidzot, latgalietis, visu to klausīdamies, neizturējis un iesaucies: «Ē, kas jir, jaunskungs, izpērk kubiku papirosu: es to celku izlauzīšu!» un, neļaudams šiem ne attapties, stiepies virsū, un pēc pāris spiedieniem bijis iekšā kā likts!
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Bērzonē.
b.  DUMJŠ SAIMNIEKA DĒLS. 497. - 499.
1. Vienam saimniekam (tēvam) bijis padumjš dēls. Mājās padumjais dēls strādājis diezgan uzcītīgi, bet uz lauka nevarējuši laist. Tur aplam vien viss gājis. Kamēr tēvs bijis vēl stiprāks, tikmēr viss mājās gājis labi, bet kā tēvs palicis vecāks un nespēcīgāks, tad kā bijis, tā bijis. Viss sācis gulties vairāk uz dēla pleciem.
Reiz bijis jābrauc uz Rīgu. Tēvs pats nevarējis vairs tik tāļu ceļu uzņemties. Nu šis sarīkojis dēlam vezumu, lai brauc citiem kaimiņiem līdzi. Dēls arī lustīgs, ka nu tiks citiem kaimiņiem līdzi pirmo reizi Rīgā.
Aizbraukuši Rīgā. Citi nu šim palīdzējuši sviestu pārdot. Jaunais bijis laimīgs, ka šim tik daudz naudas. Vakarā visi iegājuši tējnīcā ēst vakariņas. Ēduši baltmaizi ar tēju. Paēduši vakariņas un sākuši spriest, kur nu iet. Beidzot nosprieduši, ka jāiet uz mauku māju. Jaunais gan nezinājis, kur jāiet, un kas tur būs jādara. Tikai to gan zinājis, ka jāiet ir, kad visi citi gudrākie grib. Vēl citi šim paskaidrojuši, lai šis paņem baltas maizes kukuli līdzi, citādi pisoties paliks slikta dūša. Šis paņem baltmaizes kukuli padusē, un nu visi iet. Aiziet mauku mājā. Šis nu ir galīgi dumjš, nezina, ko iesākt. Citi skatās, ko šis darīs. Šis stāv kā lācis. Nu šie skatās, skatās, beidzot samaksā vienai maukai, lai ved šo iekšā un lai rāda, kas jādara. Mauka atkal redz, kas šis par brāli, nerāda vis, kas jādara, bet iegāžas augšpēdu gultā un iebāž sev mīžā medus podiņu. Dumjais pa tumsu grābstīdamies, ieķēris nagus medū. Palūkojis - salds esot. Sācis lauzt baltmaizi, mērcējis medū un ēdis. Citi atkal aiz širmjiem skatījušies, kā dumjais mokās un smējušies. Dumjais paēdis, sēdējis un gaidījis, kad nu nāks citi un sauks šo laukā. Beidzot nākuši arī citi un saukuši šo laukā. Nu visi gājuši uz mājvietu gulēt. Pa ceļam ejot citi prasījuši šim: «Nu, kāds bija pisiens?» Šis atbildējis: «Varen salds!»
2.	Rītā braukuši mājā. Pārbraucis mājās, dēls gājis pie mātes un teicis: «Es gribu
precēties.» Māte arī neko neteikusi, lai dēls precējas, ka grib.
Turpat nāburgos bijusi tāda veca meita. Šis tūlīt to precē nost. Labi, iztaisa kāzas, vis. Nu, to pirmo nedēļu nodzīvojuši tīri labi. Svētdien taisījuši atkāzas. Pēc atkāzām, otrā dienā, šis saka sievai, ka vajaga nopisties. Šai jau nu nav arī nekas pretīm. Vakarā, kad abi ieiet gultā, šis paceļ šai kreklu, izpleš kājas, sāk lauzt baltmaizi, mērcē šai mīžā un ēd. Šī nu redz gan, ka labi vairs nebūs. Bet šim nu nesmēķē nemaz tā baltmaize. Šis pārskaistas, ka nav lāga sievu apprecējis. Rītā dēls stāsta tēvam, ka tā nav nekāda sieva, kam tik nelāga pisiens esot. Rīgā esot tādas, kuŗām esot tik salds, kā medus. Šai sūrs un sālīts vien esot, nemaz nesmēķējot. Šis braukšot uz Rīgu pēc citas sievas.
3.	Aizbraucis arī uz Rīgu, bet nevarējis vairs to vietu atrast, kur šie gājuši pisties. Neko
darīt, jābrauc vien bijis mājas. Pa to laiku, kamēr šis braukā pa Rīgu, jaunā sieva izstāsta
vīra tēvam, cik dēls ir dumjš, ka viņš mērcē baltmaizi šai mīžā un ēd. Nu vecais noprot
gan, kāpēc tik nelāga pisiens. Kad atbrauc jaunais mājā, tā šis iesauc jauno pāri pie sevis.
Vecais iegāž vedeklu gultā, aizdedzina divas sveces un nostāda katru savā pusē gultai.
Tad, nostādījis dēlu pie gultas galvgaļa, kāpis vedeklai virsū, lai dēls redz, kā riktīgi
pisas. Vecais vicojis vaļā un kliedzis: «Luk, kak, Vaņka, vīž, kak, Vaņka!» Jaunais
skatījies un kliedzis: «Vīžu, tķēķa, vīžu!» Nu jaunajam bijis amats rokā.
Uzrakstījis Jānis L-skis, Rīgas skol. inst. Teicējs J. P-ņš, Nītaures pag.
LFK 280, 1968.
500.
Kādam saimniekam bijis dēls Jānis. Māte vairākus rītus ieraudzījusi Jānim biksēs «stīvu»... Kādu dienu tā ar tēvu nospriedusi sūtīt dēlu uz pilsētu, lai viņš arī reiz dabūtu, varbūt, ka tad «stīvums» pāries. Tēvs iekrāvis vezumā asi malkas un pieteicis dēlam, lai malku pārdodot ne par naudu, bet par pisienu. Pilsētā pie Jāņa pienākusi kāda kundze un prasījusi, cik malka maksājot? «Šo malku es par naudu nepārdodu, bet par pisienu!» atteicis Jānis, kaut gan pats nekā nesapratis, kas tas ir. Kundze tūlīt nodomājusi, ka puisis ir muļķis un to varēs piekrāpt. Viņa ievedusi Jāni isitabā, devusi garšīgi paēst un sūtījusi uz māju. Mājās Jānis stāstījis, ka dabūjis gan pisienu. Bet no rīta māte redzējusi «stīvumu» pa vecam. Nu cits nekas neatlicis, kā dēlu saprecināt ar kaimiņu Annu. Vecāki Jāni samācījuši, lai kāzu vakarā prasot Annai pisienu. Jānis arī vakarā prasījis. Anna pacēlusi svārkus un gaidījusi, bet pirms spējusi atjēgties, tā dabūjusi krietnu sitienu pa kailo miesu. Anna kliegdama metusies sūdzēties Jāņa vecākiem par tā bezkaunību. No rīta māte dēlam prasījusi, kāpēc šis sievai sitis? «Kā t' nesitīšu, ka viņa man rāda pliku pakaļu!» atteicis Jānis. Māte, beidzot, abiem jauniešiem lietu noskaidrojusi. un nu vairs tādi pārpratumi neatgadījušies!
Uzrakstījis J. S. Teicējs D. V-ris, Blomu pag. Var.: no Lubānas (malkas vietā labība). LFK 72, 13892, no Mujēniem. LFK 23, 5318.

501.
Tajos laikos, kad vecāki pēc savas gribas saprecinājuši bērnus, noticis šāds gadījums. Kādu gudru meitu saprecinājuši ar galīgi dumju vīrieti. Pirmo nakti, kad nogājuši gulēt, viņš apņēmis ar rokām sievu un nelaidis vaļā. Sieva gribējusi iziet ārā, bet viņš nelaidis. Tad viņa ķērusies pie viltības. Viņa teikusi, lai viņai piesienot striķi pie rokas, tad šī, kad iziešot ārā, nevarēšot aizbēgt. Vīrs paklausījis. Sieva izgājusi ārā, noraisījusi striķi no rokas un piesējusi tajā kazu. Pati tūlīt aizbēgusi atpakaļ pie vecākiem. Vīrs, nevarēdams sagaidīt, sācis vilkt striķi. Gan kaza turējusies pretī, viņš tomēr ierāvis istabā un ielicis gultā. Pēc kāda laiciņa viņš teicis: «Mamm. ej, mamm, sievai ir pupi!» - «Nu, kas tad par to, dēliņ,» - teikusi māte. «tie jau ir visām sievām.» Pēc brīža dēls atkal teicis: «Mamm, ej, manai sievai ir spalva!» - «Nu, kas tad par to, dēliņ, tā jau visām sievām ir.» - Pēc brīža dēls atkal sauc: «Mamm. ej, manai sievai ir ragi!» Nu māte cēlusies augšā, uzdegusi uguni un ieraudzījusi sievas vietā kazu.
Uzrakstījis B. R-ņš. Teicējs Kārlis U-s. Cesvaines p., Madonas apr.
LFK a3, 72, 9106a. Var. no Ārlavas pag., LFK 583, 17.

502. Tēvs galā.
Reiz kāda meita apprecējusī kaut kādu padumju puisi. Nekas, varējuši sadzīvot tīri labi. Bet viena liela nelaime bijusi. Sieva gribējusi dabūt kādu bērnu, kas vecuma dienās varētu maizi dot. Reiz viņa par to sākusi runāt vīram, bet šis nav licies ne dzirdot. Bet pēc kāda laika viņš prasījis, kā tad īsti tos bērnus varot dabūt? Sieva nu izstāstījusi, ka to lietu vajagot darīt naktī, teikdama: «Kāp tikai virsū, tad es piepalīdzēšu, un lieta būs darīta!» Viņa domājusi, ka ar to vīram pietiks, gan jau viņš būs sapratis, kas jādara. Bet nekā. Vīrs nav zinājis, kam lai kāpj virsū. Reiz, aiz gaŗa laika, viņš uzkāpis uz skapja gala un sācis saukt: «Tēvs galā, tēvs galā!» Tad viņš saucis sievu un prasījis: «Vai nu bērni būs rokā?» Sieva par tādu lietu nejaukā modē sākusi smieties, un nomanīdama vīra muļķību, tūdaļ skaidri un gaiši parādījusi, kā vajaga darīt, lai kļūtu pie bērniem.
Uzrakstījis Jānis V-rs, Jaunburtnieku p. Teicēja Katrīne K-is, 79 g. v., Jaunburtnieku p., Valmieras apr.,
ienākusi no Mazsalaces. LFK 454, 168.

503.
Kāds saimnieka dēls izsacījies, ka viņš precēs tik tādu sievu, kuŗai balta pavēdere. To dabūjusi zināt kaimiņu saimnieka meita un, izzinājusi, ka saimnieka dēlam ir jāiet gar šo māju tīrumu, ies tanī dienā linus plūkt. Saimnieka meita pierunājusi arī citas plūcējas, ka izģērbsies visas plikas un tad plūks linus. Saimnieka meita apkaisījusi savu vēdergalu ar bīdeļmiltiem. Pēc kāda laika nāk kaimiņu saimniekdēls, ierauga plikas linu plūcējas un vienai - baltu pavēderi. Izzinājis, ka tā ar to balto pavēderi ir kaimiņu saimnieka meita, viņš to apprec. Padzīvo labi ilgi, ir jau pāris bērnu, kad vīrs reiz ierauga sievai melnu pavēderi un saka tai, ka šī viņu piekrāpusi. Sieva viņam atteic, ka nav vis piekrāpusi: «Jo ievēro šito, - ja kāda miesas daļa dabūn labu grūdienu, tad paliek taī vietā zils, bet tu man esi nezin cik daudz tur grūdis, tā kā nav vairs ne balts, ne zils. bet melns.»
Uzrakstījis J. K-ģis. Teicēja I. M., Valgales pag.

504.
Kāds muļķīgs dēls apprecējies. Kāzu naktī jaunais pāris aizgājis uz klētiņu gulēt. Dēla māte pielīdusi ārpusē pie klēts durvīm un uzsaukusi: «Dēliņ, uzkāp!» Dēls, būdams muļķis, uzkāpis uz plaukta. «Nu, vai uzkāpi?» pēc brītiņa prasījusi dēla māte. - «Jā,» atsaucies dēls. «Nu, tad iebāz!» mācījusi tālāk māte. Dēls iebāzis galvu uz plaukta stāvošā piena podā. «Nu, vai iebāzi?» prasījusi atkal māte. «Jā,» dēls atbildējis. «Nu, tad kustini,» tā māte. Dēls sācis galvu piena poda kustināt, bet nokritis no plaukta ar visu podu. «Kas tad tur bija?» dzirdēdama troksni, izbijusies prasījusi māte. «Nu, tu jau man liki uzkāpt uz plaukta, iebāzt galvu piena podā un to kustināt!» vientiesīgi atsaucies dēls.
«Vai, dēliņ,» vaidējusi māte, «to nu gan es nedomāju, ka tu tik muļķis: es jau teicu, lai tu sievai uzkāp!»
Uzrakstījis O. D-e, Mellužos.

c.    VIENTIESĪGA MEITA.

505. - 506.
1.	Vienam vecim bijusi jauna meita, kuŗu tas stingri audzinājis. Bet pašam arvien bijis jābrauc no mājām ārā, - tādēļ vajadzējis arī vīrieša cilvēka, kas paliekot mājā. Viņš nolēmis salīgt puisi, protams, tikai tādu, kas no «tās būšanas» neko nezina. To kāds gudrinieks dabūjis zināt un tūlīt tapis par tādu, kas nekā nezina. Šis zinājis, kad vecis brauc mājās un gājis pa to pašu ceļu uz veča mājas pusi. Vecis panācis puisi; šis izskatījies dikti godīgs, nodomājis to uzrunāt. Aicinājis ratos, un braukuši abi tālāk. Tad vecis, gribēdams puisi izmēģināt, pacēlis ķēvei asti un prasījis: «Vai tu redzi, kas tur ir?» Puisis atbildējis: «Tā ir mute!» Vecis domājis: tas nu ir īstais, un pieņēmis puisi savā mājā. Vecis atkal uz ilgāku laiku izbraucis, un puisis ar meitu dzīvojuši pa mājām. Gājuši nu abi pirtī, kur puisim bijusi meitas mugura jāberž. Meita, ieskatījusies puiša daiktu, prasījusi, kas tas esot? «Tā ir birstīte,» atbildējis puisis, «es viņu paņēmu līdz, lai tev priekšā to caurumu varētu izmazgāt, droši vien, viņš tev ir netīrs un knieš!» - «Viņš man sen knieš!» priecīgi atbildējusi meita, «labi gan, ka tu viņu varēsi izmazgāt!» Tā nu puisis pa pirti mazgājis visu nakti un tikai uz rīta pusi meitai vairs tā kā tik daudz neknietis. Bet otrā dienā tā nelaime sākusies atkal, un puisim bijis jāmazgā vienā gabalā.
2.	Pēc kāda laika atbraucis vecis. Tagad izbraukuši reiz visi trīs kopā. Piebraukuši pie upes (bijis karsts laiks), meita teikusi: viņai viss kniešot - iešot mazgāties! Vecis tam tūlīt piekritis un sācis ģērbties nost. Bet puisis, manīdams, ka labi nebūs, teicis: šim birstīte esoti pazudusi. Pa to laiku vecis jau izģērbies un kāpis upē. Meita, ieraudzījusi veča «birstīti», dusmīgi teikusi: «Lūk, vecais maita paņēmis, un nu vairs neatdos!» - Bet puisis ar savu birstīti laidies lapās.
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

507. Kā mēness dēls daiļavas urdziņu ārstējis. Kāds bagāts saimnieka dēls ļoti gribējis apcelt visā apvidū smukāko meitu. Puisis bieži gājis meitās pie daiļavas, bet par skūpstiem neko vairāk nav varējis dabūt. Beigās lūdzis padomu vecmātei, kuŗa ārstējusi arī visas sieviešu kaites un vainas. Par labu atlīdzību vecmāte apņēmusies kārumniekam sagādāt arī to lielāko prieku no meitas. Kāda sestdienas pievakarē vecmāte aizgājusi ciemoties pie daiļavas. Runājot par visādām sieviešu lietām, viešņa meitu ne soli neatstājusi. Un tā gadījies abām nelielās darīšanas aiziet aiz kūtspakšķa. «Vai, vai, meitiņ. kā tev tā urdziņa svelpj! Tas nav labi, uz ātrāko vajaga ārstēt,» vecmāte teikusi. Meita tiešām noticējusi, ka labi vairs nav, un lūgusi vecmāti izārstēt svelpšanas vainu. «Meitiņ, tā vietiņa tev labi jāsutina no āra un no iekšas, un jāievada īstās zāles. Steigšus vien kurini pirti, siltu, siltu, tikām es aizskriešu pēc zālēm,» pamācījusi vecmāte un steigusies pie puiša. «Kad mēness lēks, tad šonakt iekāroto dabūsi, tik klusu gaidi pirts galā, kad tevi saukšu,» vecmāte paziņojusi puišam un pamācījusi, kā rīkoties. Kad pirts bijusi izkurināta un citi ļaudis nomazgājušies, vecmāte ar daiļavu gājusi ārstēties. Meita labi sutināta uz lāvas, labi izpērta ar smaržojošu bērza slotu un tad nosēdināta uz sola pie pirts lodziņa. Vecmāte pavērusi lodziņa aizšautni un, gaišajā mēnesī raugoties, lūgusi: «Ak, mēnesdēls, nāc, glāb šo daiļo meitu un palīdzi tai ar savu burvīgo roku!» Pēc tam vecmāte likusi daiļavai atmuguriski izbāzt galvu caur lodziņu, piebīdījusi aizšautni līdz meitas kaklam un izskrējusi priekšiņā pēc īstām zālēm - puiša. Atgriežoties, vecmāte paskaidrojusi daiļavai: «Tagad, meit, es tev viegli visu glāstīšu un slimo vietu zālēm berzēšu; tik pacieties, - ja sākumā ar sāpes būs, tās pāries drīz.» Tad vecmāte klusi izgājusi pirts priekšiņā un puisis stājies pie «ārstēšanas». Galu galā meita bijusi ļoti priecīga par šādu ārstēšanu un lūgusi vecmāti ārstēt viņu, mazākais, katru sestdienu.
Uzrakstījis A. I. Dzirdēta Aumeistarē, Valkas apr. Var. no Rīgas (meita atjēdzas tikai tad, kad bērnu), LFK 23, 2422. Cits var. no Liezeres (meitai iestāsta, kā
tā cepot bliņas), vēlāk viņa puisim ļauj «cept», cik patīk). LFK 72, 13889.

d.    PIEŠŪTAIS GODIŅŠ.

508.
Vecus laikus noticis šāds gadījums: kādai saimniecei bijusi jauna meita, kuŗa bijusi jau tik liela izaugusi, ka labības mērojamā pūrā vairs nevarējusi saritināties - zīme, ka laiks iet uz muižu riju kult. Ar grūtu sirdi māte meitiņu atlaidusi, labi piekodinādama, lai nu to godiņu vien, par visām lietām, sargājot. Meita to ņem vērā. Aiziet rijās, nestrādā nemaz, ar abām rokām tur godiņu. Vagars izrunājas tā un šā - nekā nevar darīt. Meita tik atbild, ka māte viņai pieteikusi godiņu glabāt. To uzdzirdis rijkuris. Iesaucis meitu pie sevis un teicis: «Ko tu, muļķe, to godiņu glabā, dod man, es piešūšu, tad vairāk nebūs jātur!» Meita tā pilnīgi ar mieru. Un rijkuris turpat krāsns priekšā sāk šūt. Bet šij, jādomā, tā šūšana labi patikusi, jo pēc pabeigta darba viņa saka: «Piešuj nu vēl stiprāk, ka atkal nav jātur!» Rijkuris atbild, ka neesot vairāk diegu. Bet še meita vīru tūlīt noķerŗpie meliem un saka: «Tev tak vēl ir veseli divi kamoli.» Neko darīt, - šis vēl vietām drusku «pietrākalē». Un nu meita priecīga stāsta: godiņš vairs neesot jāglabā, rijkuris piešuvis uz laiku laikiem. -
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag.. Valkas apr.

509. (var.) Kā puisis dabūjis saimnieka meitu par sievu.
Kāds puisis ieskatījis sava saimnieka meitu, bet nevarējis to bildināt, jo vecāki negribējuši to pieļaut, ka meita iziet pie vienkārša kalpa puiša. Reiz puisim bijis jāaizved saimnieka meita uz kādām kāzām. Māte, atvadoties no meitas, teikusi: «Nu, dzīvo nu labi. Pieskati, ka godiņš nepazūd.» Meita lāgā nesapratusi, ko māte domā. Braukusi visu ceļu it domīgi. Puisis to sapratis un, pabraucis kādu gabalu, teicis: «Pieraugi; pieraugi, ka godiņš nepazūd, drusciņ izlīdis laukā jau ir. Bet nekas, iebrauksim te mežā, tad es ielikšu tev atpakaļ.» Iebraucot mežā, puisis «ielicis godiņu meitai», braukuši tālāk. Meita it laimīga, ka nu godiņš dabūts atpakaļ.
Kad pārbraukusi mājās no kāzām, meita pastāstījusi, kā godiņš gandrīz pazudis un kā dabūts atpakaļ. Māte saķērusi galvu un vaimanājusi, ka šo meitai no puiša būšot bērns. Nu uztraukusies arī meita. Puisis mierīgi nogaidījis visu un, kad meita tam pārmetusi par bērnu, solījis to paņemt atpakaļ. Meita ar mieru. Tāpat kā puisis mācījis «ielikt godiņu», tā arī paņēmis bērnu atpakaļ. Nu saimniekiem nekā vairs ko darīt, bijis jādod meita puisim par sievu.
Uzrakst. Š., Rīgā. Teic. no Liepājas. Anekdotei ļoti daudz variantu. Red.

e. LĪGAVA.
Reiz vienam saimniekam bijusi meita, kuŗa no dzimuma dzīves lietām neko nezinājusi. Bet kāzas jau bijušas norunātas. Vienā dienā meita aizgājusi uz bodi iepirkties. Sapirkuši visu. Bodnieks prasījis, vai tad šai tiešām viss kāzām esot? Meita atbildējusi, ka jā. Bodnieks prasījis, vai tad brūtes caurums jau esot ietaisīts? Meita teikusi, ka tas gan neesot. Bodnieks teicis, ka šis varot ietaisīt brūtes caurumu, jo citādi tā neesot nekāda brūte. Labi, meita bijusi ar mieru...
Vēlāk, aizgājusi mājā, meita teikusi mātei: «Vai, mammiņ, kāda tu esi! Tu gribi, lai es kāzas dzeŗu, bet brūtes cauruma man vēl nebiji ietaisījusi. Labi, ka vēl bodnieks šoreiz izlīdzēja.» Māte nu visu zinājusi, ko meita, izdarījusi. Labi.
Otrā dienā priekš baznīca braukšanas, brūtgāns ielicis vīna pudeli klētiņā gultā, lai būtu vakarā ko iedzert. Kamēr šie baznīcā, kalpone puspudeli nodzērusi un pārējo atstājusi turpat iekšā. Vakarā brūtgāns ar brūti iegājuši klētiņā un iegūlušies gultā. Bet meitas māte novietojusies otrā kambarī pie sienas šķirbas un klausījusies, kas nu iznākšot. Brūtgāns sācis meklēt vīna pudeli. Atradis un ieraudzījis, ka pudele pusē, teicis uz brūti: «Te nu gan viens ir bijis klātu!» Meitas māte domājusi, ka puisis runā par to pašu brūtes caurumu, un teikusi: «Vai, dēliņ, nava vis bijis neviens tur klātu, mums jau abām ir tādas zortes!»
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Jānis A -ņš, Lubānas p., Madonas apr.
LFK 72, 13891.
f.    LĪGAVAIŅI. 511. - 512.
1.	Kāds Naudītes pagasta saimnieka dēls, gribēdams iedoties laulībā, nolēmis izpētīt
savas izredzētās dabu un citus labos tikumus. Lai to izdarītu, viņš pārģērbies sieviešu
drānās (parasts, ka sievietes priekš iziešanas tautās vīriešiem mēdz parādīt tikai savas
labās īpašības), apsējis galvā lakatiņu, zem svārkiem uz vēdera piestiprinājis guļamo
spilvenu un šādā stāvoklī apciemojis iecerēto nāburga pagasta turīgu meitu, vienīgo
māju mantinieci.
Iegājis istabā un lūdzis dāvāt kādu drānas gabaliņu priekš gaidāmā bērna, jo pate esot jau ilgāku laiku bez nodarbošanās un nonākusi galīga trūkumā. - «Ārā, maita, ārā, vazaņķe!» uzkliegusi bagātā saimnieka meita un izgrūdusi lūdzēju pa durvīm.
2.	Visu notikušo noklausījusies to pašu māju kalpone, arī jauna un skaistai meita, un
steigšus devusies izstumtai pakaļ, apraudājusies un aiz žēlsirdības piedāvājusi tai no
savas nabadzības pūra lādītē esošo jauno kreklu, sacīdama: «Še ņem, māsiņ,. bērniņam
autiņi iznāks, par mani nekas, nopelnīšu citu. Pagaidi vēl, ieskriešu istabā un iznesīšu arī
tev savu palaunadža maizīti, jo kas zin, kad esi kumosiņu baudījusi.»
Pēc noturētā palaunadža un visām pārrunām saulīte taisījusies uz norietēšanu. Lai parādītu viešņai taisnāko ceļu, tā gājusi līdz uz strauta malu, ierādīt, kur strautiņš labāk pārbrienams. Noskūpstījušās, atvadījušās, un viešņa sākusi brist, paceļot svārkus drusku augstāk, lai nesamērcētu. Bridusi dziļāk un dziļāk, cēlusi svārkus arvienu augstāk un augstāk, līdz tie bijuši pacelti tik augstu, ka pipele un panti bijuši redzami.
Nabaga kalpone nokrēslā tos noturējusi par radību sākumu un uzsaukusi: «Steidzies, māsiņ, steidzies, māsiņ, mudīgi mājā, kājiņas jau karājas.»
Š ādā kārtā saimnieka dēlam tiešām izdevies sev atrast piemērotu, labas dabas un ar visiem tikumiem dzīves biedreni. Pēc mēneša tikušas nosvinētas kāzas.
Uzrakstījis Dobelnieks. Var. no Aizpute, LFK 450. 677. 513.
Kādai bagātai lauku meitai bijuši divi brūtgāni, un abi kā traki uz šo. Reiz viens brūtgāns lūdzis meitas roku. Šī teikusi, ka nevarot šim tiešu atbildi dot, viņai patīkot abi. Pirmais brūtgāns nu aizskrējis ar vārdiem: «Labi, tad es pakāršos.»
Viņš ieskrējis dārzā aiz mājas. Meita gājusi šim pakaļ, bet dārza vārtiņos sastapusies ar otru brūtgānu, nu gājuši abi. Te otrs redz kokā pakārtu siksnu: «Ko, vai viņš ir pakāries?» - «Nē, tikai apdirsies!» atbildējusi meita, kuŗa redzējusi krūmos paslēpušos pirmo brūtgānu.
Uzrakstījis P-dis. Stāstījis A. O., Rīgā.
g.    PRECINIEKI. 514.
Sabraukuši saimnieka mātei uz meitām precinieki. Dzēruši, ēdusi un nodomājuši sākt taisīties uz mājās braukšanu. Sajūguši zirgus, sākuši braukt. Saimniecei bijušas divas govju kūtis. Starp kūtīm bijusi liela sīvas dobe, pilna ar sīvu. Nākošie znoti nezinādami iegriezušies starp kūtīm. Saimniece, to redzēdama, skrējusi pakaļ un kliegusi: «Vai, nebrauciet kūšu starpā, jo tur liela sīvas bedre, brauciet pa labo pusi!» Puiši tomēr nav klausījuši un braukuši pa «kūšu starpu» un ieguldījuši zirgus.
Uzrakstījis Valters S-ņš. Teicējs Meirānu pag., Madonas apr.

515.
Bagātai saimniekmeitai sanākuši precinieki: divi saimnieki un viens kalps. Meita visus nosēdinājusi vienā istabā, lai tos slepus varētu novērot. Precinieki to arī zinājuši, un katrs sācis lielīties. Viens saimnieks spaidījis pirkstu galus un teicis: «E, pirksti vai jēli: vakar visu nakti naudu skaitīju!» Otrs staipījis muguru un teicis: «Mugura kā salauzta: vakar nesu naudas maisus no pagraba!» Kalps domājis: «Ar ko es, nabags, lielīšos?» Tad dusmīgi pagrūdis vienu saimnieku no sevis tālāk un teicis: «Nesēdi tu man uz pipeles!» (Saimnieks no kalpa sēdējis vismaz pārs pēdu attālumā.) Meita, protams, visas šīs sarunas dzirdējusi un spriedusi pati pie sevis: «Nauda un manta man pašai diezgan, bet tādas ieriktes, kā kalpam, kas sniedz vai uz pusasi no viņa paša, - tādas man nav, tādēļ precēšu kalpu.» Bet kā nu lai tiem saimniekiem atsaka? Sagudrojusi tādu plānu: aizvedusi visus trīs preciniekus pie liela linu gabala (paši lini ar' bijuši lieli), pati nostājusies otrā pusē un teikusi, lai skrienot uz šo, kuŗš pirmais pieskriešot - to šī precēšot. Saimnieki tūlīt metušies linu gabalā iekšā, bet kalpam meita saukusi: «Gaŗpipel. pa ežu, pa ežu!» Kamēr saimnieki kūznījušies pa liniem, tikām kalps pa ežu ticis pie meitas, un tā ar viņu apprecējušies.
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

516. (var.)
Kāda saimnieka meita taisījusies precēties. Viņai bijuši divi brūtgāni, viens saimnieka dēls, otrs kalpa dēls. Meita labāk gājusi pie kalpa dēla. Reiz meita iesēdusies kalpa dēlam klēpī. Tas teicis: «Nenolauz manu gaŗo pipeli!» Tādēļ arī viņai kalps paticis labāk. Nevarēdama ar tēvu vienoties, viņi norunājuši abus atsaukt, un tad lai iet skrieties, kuŗš drīzāk tiks pie mērķa, pie tā viņa ies. Atnākuši arī abi, un nu saimnieks- norādījis, līdz kuŗai vietai viņiem jānoskrien. Sākuši skriet. Saimnieka meita uzsaukusi: «Gaŗpipel, skrien taisni pa rudziem!» Tas arī aizskrējis taisni pa rudziem un ticis ātrāk pie mērķa nekā saimnieka dēls, skrejot pa ceļu rudziem apkārt.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Andrējs S-ņš, 72 g. v., Cesvaines nespējn. m., Madonas apr.
LFK 72, 5094.

517.
Pēc kādas saimnieka meitas tīkojuši trīs puiši. Meita pēc kārtas ņēmusi puišus pie sevis gulēt, lai izzinātu, kuŗam ir dūšīgāka... Vienam bijusi maktīgi resna. Meita gribējusi pie tā iet, bet tēvs negribējis laist. Bet kad nu meita cita neviena negribējusi, tad tēvs sasaucis visus trīs brūtgānus savā mājā un devis tiem cirst resnus, zarainus bluķus; kuŗš ātrāki pārcirtīšot, tas dabūšot viņa meitu. Arī meita tā bijusi ar mieru. Sākuši cirst. Pienākusi meita, viņa negribējusi iet pie tā, kas pirmais pārcirstu bluķi. Kad ņēmis cirvi tas. kuŗš viņai paticis, meita teikusi: «Resnpipel, cērt taisni zarā!» Tas arī cirtis zarā, un bluķis bijis drīzi vien sacirsts gabalu gabalos. Tā puisis dabūjis meitu par sievu.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Andrējs S-nš, 72 g. v.. Cesvaines nespējn. m., Madonas apr.
LFK 72, 5095.
5. SAIMNIEKU MEITA UN KALPU PUISIS.
a.    MEITA, KUŖA NO TĀM LIETĀM NEKĀ NEZINA.
518.
Dzīvojusi bagāta saimniece. Viņai bijusi ļoti skaista meita. Māte meitu sargājusi no puišiem uz to stingrāko, arvienu teikdama, ka gan jau tos «priekus» izbaudīšot, kad gadīšoties kāds bagāts tēva dēls, kas tā «pa riktīgam» gribēšot viņas precēt, bet nevis tik tā «šmurgāties». Māte tā tikai runājusi, bet pati bez tās «šmurgāšanās» vis neiztikusi, ja jau ne vairāk, tad arvienu, kaut sestdienās pirtī dabūjusi kādu no puišiem, kas tā pa krietnam «muguru nomazgājis». Reiz meitai iepaticies viens no kaimiņu kalpiem, bet, labi zinādama, ka kalpu precēt māte nekad neļaus, tā tai par to nebildusi ne vārda. Dzīvojuši tāpat, satikušies slepeni, bučojušies, ķiķinājušies. Šis arī pa reizi «kuli lai nolicis». Bet kas nu tā par dzīvi! Katorga, ne dzīve, tāpēc nolēmuši, ka šij lietai jādara gals, ja ne ar labu, tad ar viltu. Kādreiz sestdienā, kad atkal māte pirtī «muguru mazgājusi», meitas brūtgāns uzkāpis uz pirtsaugšas un gaidījis izdevīgu brīdi. Vecā pašlaik gulējusi augšpēdus uz lāvas un, paņēmusi rokā sava «mazgātāja lietas», mīlinājusies ar tām un runāji: «Ak, Dieviņ, kaut man debesīs tādas būtu!... » Te nu no pirtsaugšas atskanējusi dobja balss: «Kā tu vēl drīksti manu vārdu saukt? Debesīs jau nu gan tu netiksi, bet ellē, kur tevi jau sen gaida par to, ka tu meitai liedzi to, ko pati gribi vairāk kā ēst! Ellē tev pežā pipeles vietā dzīs izkaltušus egles čiekurus!» Māte tiešām nodomājusi, ka pats Dievs ar viņu runā un tā nobijusies, ka apņēmusies uz priekšu vairs meitai neko tādu neliegt, ko pati grib.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

519.
Saimnieks gribējis pieņemt tādu puisi, kas nekā nezin no «dumjībām;», jo viņam bijusi meita, kas par tādām lietām nekā nezinājusi un negribējusi arī zināt. Saimnieks pie līgšanas tūliņ puisim jautājis: vai šis no «dumjībām» arī ko zinot! Puisis atbildējis, ka nē, jo negribējis izrādīties par tādu «viszini». Saimnieks šo nu arī salīgst un prasa pēc vārda. «Ješka,» atbild puisis. Mājās saimniece arī puisim prasa, kā šo saucot. «Nevaru stāstīt, dumjš vārds,» atbild puisis. Saimniece nosolās nevienam nesacīt, un puisis saka: «Mans vārds ir «Pīzdakājstarpī».» Saimniece nobrīnās gan. bet nekā nesaka. Beidzot arī meita grib zināt, kā puisi sauc. «Krampis», tai puisis atbild. Kādu dienu saimnieks atbrauc no pilsētas piedzēris. Naktī puisis drošs, iet pie meitas gultā iekšā un tik «ruģī». Meita spārdās un bļaun: «Mammī, mammī, «Krampis» virsū, «Krampis» virsū!» - «Stiepies, meitī, stiepies, meitī!» atsauc māte un, uzmeklējusi sērkociņus, iet meitu lūkot. Bet no redzētā pārbīstas un skrien pie saimnieka, kliegdama:: «Ej, ej, Annai «Pīzdakājstarpī», Annai Pīzdakājstarpī»!» Saimnieks par tādu runāšanu saskaišas un uzkliedz: «Kā, vai tad tev degungalā?» un guļ nost.
Uzrakstījis J. S. Teicējs E. V-ps, Bilskas pag.

520.	(var.)
Pie kādas saimnieces salīdzis par kalpu puisis, vārdā Krampis. Kādu nakti tas pielīdis pie saimnieka meitas. Meita bijusi drusku pamuļķe, tā tikai saukusi: «Māt, Krampis ciskās!» Māte domājusi, ka meitai tiešām iemeties krampis kājā, atteikusi: «Nekas, meitiņ, gan jau pāries!» Tikai no rīta tā dabūjusi zināt, kas meitai par krampi bijis.
Uzrakstījis O. D-te, Mellužos.

521.	(var.)
Reiz atnācis kāds puisis, lietuvietis, pie kāda saimnieka un salīdzis par kalpu. Kad saimnieks prasījis pēc viņa vārdā, tas atbildējis «Papis», bet saimnieka skaistajai meitai teicis, ka viņu sauc «Karstums». Nakti puisis iedomājies iet pie meitas gulēt. Kad nu meita sākusi saukt: «Tēt, tēt, Karstums māc!» tad tēvs cēlis puisi, sacīdams: «Papis, Papis, attais' logu!» Un tad nu arī puisis ņēmies pie meitas lodziņa, kamēr vairs negribējies.
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ks., Jēkabpils-Krustpils apk.
b.   PUISIS PAVED SAIMNIEKA MEITU. 522.
Kāds puisis grib pavest saimnieka meitu. Lai to panāktu, viņš izdomā viltību. No rīta, kad meita nes strādniekiem uz lauku brokastis, puisis nostājas ar dibenu pret sauli un gaida meitu. Meita prasa, kāpēc šis tā stāvot. «Drīz būs ziema,» atbild puisis, «es uzkrāju ziemai siltumu!» - «Vai, es arī tā darīšu!» iesaucas meita. Bet jau nākošā rītā meita žēlojas: «Es krāju gan, bet, liekas, nekas nav iekšā palicis!» - «Redzi,» paskaidro puisis, «tev ir divi caurumi, es vienu no tiem aizbāzīšu un tad siltums uzglabāsies... Meita bija ar mieru...
Uzrakstījusi S. R. Teicēja A. Š., noklausīta Zemgalē. 523. - 525.
1. Reiz vienam saimniekam puisis gājis uz nāburga saimnieka meitu, bet nekad nevarējis meitu pierunāt, lai dod. Kādā dienā saimnieks sacījis uz puisi, ko šis tur staigājot, ka nevarot dabūt. Puisis atteicis, ka gan jau dabūšot. Saimnieks sacījis, ka saderēšot uz visas šī gada algas, ka nedabūšot. Puisis arī bijis mierā un teicis, ka uztaisīšot mazo arī, lai tad šis redzot. Saimnieks saderē arī ar puisi, tikai piesaka, ka vienas nedēļas laikā šim tas ir jāizdara. Puisis arī apņemas. Viņš nu iet katru vakaru uz meitu. Bet meita kā nedod, tā nedod. Jau pēdējā diena klāt. Bet nu šovakar esot jādabūjot. Puisis aizgājis dienā uz meitu un prasījis, vai vakarā došot. Meita sacījusi, ka nekad nedošot. Bet puisis atteicis, redzēšot, ka došot.
2.	Vakarā, pārnācis no darba, puisis pārģērbies par skaistu meiteni un aizgājis uz nāburgiem prasīt naktsmājas. Saimniece teikusi, ka šiem neesot istabā rūmes. Puisis teicis, ka šis jau ar mieru kaut kur, bet tak lai esot tik labi, šai tak tādas bailes esot naktī iet un vēl esot labs gabals jāiet. Nu saimniece teikusi, ka citur neesot rūmes, kā klētiņā, tur šās meita arī guļot, varot, ja gribot, gulēt kopā. Saimnieces meita paņēmusi atslēgu un saukusi to, ja gribot, lai nākot tūliņ līdzi. Abas apgūlušās. Saimniekmeita sacījusi, vai, kā šai griboties pist. Šī teikusi, ka šai arī gribēties. Saimniekmeita sacēlusi kreklu augšā. Šis nu pielicis pipeli pie plikās gūžas. Nu saimniekmeita vairs nevarot ciest un prasot, kas tas šai par pirkstiņu pie šās gūžas. Šī sacījusi, ka tas esot šās metamais pirkstiņš. Nu, tad lai pakustinot šai pežu. Šis nu arī mudīgi uzkāpis virsū un kā šī izpūtusi elpu uz āru, tā žmiedzis iekšā, ka šī izkliegt nemaz nevarējusi. Nu pēdīgi, kad šis izpis, šī sākusi kliegt. Bet šis sacījis, ja netikšot laukā, tad šo noduršot. Šī arī paņēmusi atslēgu un atslēgusi durvis. Šis projām uz māju pie saimnieka, lai pierakstot.
3.	Pēc sešiem mēnešiem saimnieks redzējis, ka nāburgmeitai paliek arvienu resnāks vēders. Tas prasījis puisim, vai tad smēķējis arī? Puisis atteicis: «Nu tak no medus poda!» Tā puisis, pie saimnieka dzīvodams, dabūjis divas algas un pist.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Jānis V-janko, Grašu p., Madonas apr. Noklausīta Birzgales pag..
Rēzeknes apr. LFK 72, 9812.

526.
Reiz bijis kāds saimnieks, pie kā puiši nedzīvojuši. Viņam bijusi smuka meita, bet viņš to nekur nelaidis iet. Rads puisis salīdzis pie saimnieka smukās meitas dēļ. Puisis aizgājis art, bet arklu nemaz zemē nelaidis, pa virsu vien. Saimnieks prasījis, kas esot? Arklam esot mieturis nokritis. Lai aizejot mājā; meita būšot iedot. Puisis aiziet mājās, tūliņ meitai ap kaklu riņķī un bāžas virsū, ka tēvs esot teicis, lai dodot. Meita paskrien ārā un sauc: «Tēvs, vai tu liki viņam dot?» Saimnieks domā, ka meita runā par mieturi un bļauj: «Vai tu, sterv,. vēl neesi devusi?» Meitai bija jādara, kā tēvs teicis, ko lai dara. Pēc tam puisis aizbēdzis.
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīgā. Teicēja Kate Fr., no Iecavas pag.
LFK 32, 2762.
527. - 529.
1. Pie viena saimnieka dzīvojis puisis. Saimniekam pašam bijusi meita - smuka diezgan, bet no tām lietām viņa nekā vēl nezinājusi. Runā, ko tikai grib, bet viņa nesaprot. Puisis arī to zinājis, ka viņa tāda ir un sācis viņu apcelt. Puisis gājis uz lauku strādāt, un meita atkal viņam katru rītu nesusi brokasti.
Vienreiz puisis sadomājis, ka to meitu viņaim vajaga dabūt. Kā nu meita atnes brokasti, puisis nosēžas ēst un iztaisa tā, ka mazais brālītis ir redzams. Meita ieraudzījusi un prasījusi, kas tad tas viņam tāds ir. Puisis pateicis, ka tas esot viņa mazais brālītis. Meita prasījusi, kālab tad puisis nedod viņam arī paēst. Puisis atkal pateicis, ka tādu ēdienu viņa mazais brālītis neēd. Nu. ko tad viņš ēd? Vai tad viņam nevar dabūt kaut ko tādu, ko viņš ēd? Viņš ēdot tikai ķiršu ogas meitām uz vēdera. Meita tūlīt iesaukusies, ka tās jau viņa var dabūt, un aizskrējusi atnest ķiršu ogas. Lai tad tur arī kas, bet mazajam brālītim vajag dot paēst. Drīzi vien viņa ogas atnesusi un nu mazais brālītis dabūjis paēst.
2.	Nu meita katru rītu, kad tikai nesusi puisim brokasti, tad paņēmusi līdzi ķiršu ogas, ko dot mazajam brālītim paēst. Un viņai tas dikti labi iepaticies.
3.	Bet nu beidzot puisis redz, ka tā vis ilgi nevar iet, būs slikti. Vienreiz viņš nerāda vairs mazo brālīti. Meita tīri noskumusi, prasa, kur tad nu ir palicis mazais brālītis? Puisis pastāstījis, ka mazais brālītis esot iekritis upē un pazudis. Turpat upe gaŗām tecējusi. Meita tūlīt uzprasījusi to vietu, kur viņš tam pazudis un gājusi meklēt. Sacēlusi lindrakus, bradā un meklē. Uzvienreiz gājis gaŗām mācītājs. Tas ieraudzījis, ka meita tur bradā un nevarējis saprast, ko tā tur meklē. Uzprasījis, kas tad viņai pazudis? Jā, mazais brālītis iekritis un pazudis. Kad mazais brālītis iekritis, tad taču jāpalīdz uzmeklēt. Mācītājs tūlīt novilcis bikses un arī bradājis. Nu meklējuši abi divi. Mācītājs bijis pacēlis savu kreklu tā augstāk un meita uzvienreiz ieraudzījusi, ka šim arī tur kaut kas tāds pat karājas. Nodomājusi, ka tas jau ir tas pats puiša mazais brālītis un ķērusi cieti.Gandrīz vai norāvusi.   Mācītājs nemaz nevarējis vairs apķerties, kas īsti notiekas.
Uzrakstījis A. K-ks. Ezeres pag. Teicējs no Sātiņu pag.
LFK 647, 1640.

530.
Kādam saimniekam bijusi meita, kuŗa no dzimuma dzīves nezinājusi vēl nekā. Pie saimnieka dzīvojis puisis, kas ļoti vēlējies meitu izpist. Kādā reizē viņš noskatījies, ka meita aiziet uz upes malu pastaigāties. Puisis aizskrējis viņai priekšā un upes malā noģērbies pliks. Meita pienākusi un, ieraudzījusi puisi pliku, prasījusi viņam, ko šis te darot. Puisis atbildējis, ka šis gribot savu mazo puiku peldināt, bet neesot tāda ezeriņa, kuŗā peldināt. Tad meita ļoti izbrīnījusies prasījusi, kas tas šim par tādu mazo puiku? Tad puisis parādījis pipeli un teicis, ka, tas esot tas mazais puika. Tad meita teikusi, ka šās tētam arī esot tāds mazais puika, viņa to esot redzējusi sestdien pirtī, kad tam muguru berzusi. Puisis ātri apdomājies un teicis, ka viņam jau esot ezeriņš, kamā peldināt. Tad meita tam prasījusi, lai pastāstot, kur tad viņam esot tāds ezeriņš? Tad puisis teicis, ka viņas mātei esot tāds ezeriņš, kuŗā tad viņš arī savo mazo peldinot. Bet meita, nevarēdama dabūt īsto atbildi, ar lielu nepacietību prasījusi, kur tad viņas mātei esot tāds ezeriņš? Šās mātei tāds ezeriņš esot gurnu starpā iekš spalvām. Tad meita ar lielu prieku iesaukusies, ka viņai arī esot tāds ezeriņš.
Puisis nu ātri licis, lai šī nogulstoties uz muguras, atplēšot kājas un saceļot brunčus labi uz augšu. Puisis tūdaļ uzgūlies meitai virsū un sācis peldināt. Meitai tā peldināšana ļoti patikusi, un viņa likusi, lai šis to mazo peldinot labi ilgi un nemaz nevelkot ārā. Puisis bijis tai uztaisījis bērnu un pēc tam apprecējis meitu.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Pidriķis D-ka. 72 g. v., Kraukļu p. nesp. m., Madonas apr.
LFK 72, 6817.

6. SAIMNIEKS UN KALPS DAŽĀDĀS GAITĀS.

531.
Bijis kāds traki skops saimnieks, kas vai miris, ja vajadzējis kādu kapeiku izdot vai nu par uzturu saimei, vai arī par darba rīkiem. Reiz, puisim tīrumā strādājot, nolūzusi arklam vārstuve. Šis piegājis pie saimnieka un prasījis desmit kapeikas, ar ko kalējam samaksāt.
«Ko? Desmit kapeikas!» saimnieks iekliedzies. «Ja nolauzi vārstuvi, liec pipeli vietā un ar - ne es lauzu, ne tev desmit kapeikas došu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Beļavā.

532.
Kāds saimnieks bijis iedevis saviem puišiem nelāga strīķus, ar ko izkaptis strīķēt: vienmēr vajadzējis strīķi iepriekš samērcēt slapju un pēc tam tikai izkapti asināt. No rīta, kamēr uz zāles vēl bijusi rasa, nekas: pavelk strīķi drusku pa zāli, i slapjš, bet vēlāk, pēc pusdienām, tīrā ķibele. Šādās reizēs puiši mēģinājuši paši izlīdzēties: visiem pēc kārtas vajadzējis strīķus apmīst. Puišiem līdz pļāvusi arī kāda meita. Kad nu bijusi kārta nesmukākiem puišiem mīst, tad šī nemaz negājusi klāt - pasviedusi savējo pa lielu gabalu. Bet līdz ko pienākusi kārta Andrējam, kas bijis ne tik vien smukākais puisis, bet arī ar lielāko pipeli, tā meita tūliņ tā puskaunīgi tipinājusi klāt, teikdama: «Še nu, še, Andrējiņ, uzmiezn nu manam ar': tev jau tāds gaŗāks tas mieznamais!»
Uzrakstijis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

533.
Kāds latgalietis ar zirgu rullējis vasarāja metienu. Te zirgam ievajadzējies izdarīt savas darīšanas. Saimnieks zirgu novedis no metiena nost. Pēc neilga laiciņa zirgs atkal palicis tāds savāds. Kā stāvēt vien gribējis un cēlis asti gaisā. Saimnieks, domādams, ka tā pati pirmā vaina, uzšāvis tik ar pātagu un teicis: «Očka, valns, voi jau otkal dirsin soksi!»
Uzrakstījis Alfrēds C-lis. Teicēja Kristīne Z-doks. 78 g. v.

534.
Ziemassvētku vakarā saimnieks skaita pātarus un dzied: «Tu gul' silē, kas tik lieta, Nei tev šūplis, nei tev vieta. Rupjais siens tavs spilvēniņš.» Viņa kalps, to noklausījies, domā, ka saimnieks dziedādams izzobo viņu par viņa bērna nabadzību, un teic uz saimnieku: «Ne tev maize, ne tev vīķi, ne tev sakas, tev tik ir kā tava labā lieta.»
Uzrakstījis J. K-ģis. Teicējs J. G. Valgales pag.
7. KALPU PUIŠI UN MEITAS.
a.    NEVAINĪBA.
535.
Reiz kādās mājās dzīvojuši trīs puiši un trīs meitas. Kad viņi vēl bijuši mazi, tad gājuši visi kopā uz jūrmalu peldēties. Viņi neko no mīlestības vēl nezinājuši.
Kādā dienā kad meitas jau bijušas paaugušās labi krietnas, vecākā meita piegājusi pie mātes un prasījusi, kas tiem puikām esot tās par pudelītēm priekšā un kāpēc šām tādu neesot? Māte atbildējusi: «Kuš, kuš! tas neesot nekas, viņiem esot pudelītes, bet šām atkal esot tas mīlestības caurumiņš, bet lai puišiem vien to mīlestības caurumiņu nedodot.» Vecākā meita teikusi: «Jānis man pakaļā iebāza to pudelīti tā, ka visa pakaļa ar eļļu notecēja!» Māte izbijusies teikusi: «Kuš, kuš, meitiņ, tāda kauna sev necel!» - Meita atbildējusi: «Kas tas par kaunu, kad tik tuvu pie pakaļas!»
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Ermanis R-ze, Cesvaines p.. Madonas apr.
Noklausīta Rīgas apr. LFK 72, 9115.

536.
«Ui, Dieviņ, tētiņ», meita, ieskrējusi istabā, sākusi pilnā mutē stāstīt, «man pirmīt pļavā Andrējs tik tikko nevainību nenolaupīja!» - «Ko nu stāsti pautus!» kāds no puišiem iesaucies. «Šai nevainība! Es tevi pisu pieci gadi atpakaļ, jau tad tev vairs nebij nevainības: mans tēvs pisa pieci gadi priekš manis, tad ar' nebij, un kur tad tagad radās! » «Atauga kā vēzim kājas!» meita atcirtusi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. b.    CITREIZ UN TAGAD.
537.
Kādu svētdienas rītu puisis, piecēlies no gultas, staipījies, gorījies un žāvājies, pie tam gaŗi vilkdams: «Diez', kas ir, kas ne - kā vajag, kā nevajag? kā miegs - kā mīziens nāk!» Staipoties šim no apakšbiksēm izsprucis pumpis, sacēlies kā mieta gals. To ieraudzījusi vecā Ilzes māte un teikusi: «Vai, dēliņ, manā laikā par šito lietu nebūtu tik daudz jāgudro - teiktu gluži vienkārši: «Mad', iesim uz klēti, man gribas pist!» Bet tu, dēls, tagad gribi piemānīt citus un arī pats sevi!»
Uzrakstījis Olģerts. Noklausīta. Odzienā.

c.	PUIŠU JOKI AR MEITĀM.

538.
Kāda meita guļot aizvien nospārdījusies. Reiz puiši ielikuši tai kāju starpā kaķi. Meita, pamodusies, saukusi: «Kic, kic, kaķīt, vai tu tik neesi apmaldījies?»
Uzrakstījusi S. R. Teicēja A. R., Rīgā.
539.
Kādās mājās bijusi kalpone, kas vienmēr meklējusi tās pašas mājas kalpa kabatās pēc konfektēm. Reiz kalps pārbraucis no dzirnavām, kuŗas atradušās mazas pilsētiņas nomalē. Labi zinādams, ka meita arī šoreiz viņa kabatas pārmeklēs, izgudrojis joku. Viņam bijusi caura bikšu ķeša. Ķešā viņš ievilcis savu mazo loceklīti un saucis meitu, lai nākot šī palūkot, kas šim tanī kabatā. Meita, protams, steidzīgi klāt un lūko ar', bet tikko roku iebāzusi, tā satausta kaut ko mīkstu, siltu un. noprazdama, ka nu vairs nav labi, mukusi bļaudama pa durvīm laukā. No tās reizes viņa nekad vairs neinteresējusies par puiša kabatu saturu.Tā puisis meitu atradinājis no kabatu revizijas.
Patiess notikums Krustpils pag. Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ks.

d.	ČAMĪGAIS UN TŪĻĪGAIS.

540.
Meita dienvidū cirpusi aitas. Noķērusi lielu, ragainu aunu, sasējusi šim kājas un ieņēmusi to starp savām izplestām kājām, cirpuši vilnu, ka šņirkstējis vien. Te gadījies iet gaŗām puisim. Tas ieraudzījis meitas paplesto kāju starpā otru «aitiņu», kuŗa prasījusies pēc «cirpšanas» un iesaucies: «Jedritvai kociņ, būtu es tā auna vietā, tad tik es zinātu, kur ieķerties!» - «Nu, ja tu buru ta auna vieta, tad vis tik viegli sveika neizietu: es tevi ta nocirptu, līdz ar puntiem! » meita, drusku kajas saraudama, noteikusi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Līvanos.

541.
Vasaras vidu kadam saimniekam nebijis pašam sava buļļa majas, bet govs meklējusies un bijusi javed uz kaimiņiem. Saimnieks pa mijkrēsli to lietu uzdevis savam puisim un meitai izdarīt. (Ta meita bijusi varēti karsta, bet puisis - ļamauss.) Govi vedot, ceļš gajis caur mazu birzīti. Tur meita puisim uzprasījusi: «Jani, bet ka tas vērsis var zinat, ka govij vajag?» Puisis vienaldzīgi atbildējis: «Nu, viņš tapat jut!» Meita piegajusi puisim tuvak un prasījusi: «Jani, vai tu juti?» - «Es neka nejutu!» atteicis puisis. Vēl paris soļu talak meita teikusi: «Un tad tu nejuti gan neka?» - «It neka,» teicis vienaldzīgi puisis. «Nu, tad tu esi glupaks ka kaimiņu bullis!» - dusmīgi sacījusi meita. (No šī lieto: «Vai tu juti?» un «tu nu esi glupaks ka kaimiņu bullis!»).
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.
Var. no Jurmalas PBK.
e.    SLIKTI VIENĀDI, SLIKTI OTRĀDI. 542.
Kadas majas dzīvojusi kalpone. Viņas guļas vietiņa bijusi nolikta taisni priekšistaba pie durvīm. Puiši atkal izlietojuši tik labu gadījumu. Viņi visi gajuši pie meitas gulēt. Kadreiz meita teikusi, ka tīrais posts šai esot. Šai ta gultiņa esot ta pie durvīm, kuŗš nakot iekša, tas kapjot virsu. Šī vairs ta nemaz nevarējusi glabties. Kad ņēmusi koku roka, tad sazvejosi visus no vietas. Bet no tas reizes nekapis vairs neviens. Bet nu bijis vēl sliktaki.
Uzrakstījis J. Ļ-skis, Nītaures pag. Teicējs J. P-ņš.
LFK 280, 1964.
f.    ĶERSTĪŠANĀS. 543.
Kads puisis nograbis meitu un spaida pa siena šķuni. Meita karpas, bļauj un saka: «Ni ne ko dara, ni laiž vaļa!»
Uzrakstījis P. B. Teicējs A. J-s, no Ērgļiem.

544.
Kadreiz viena meita teikusi: «E! Teic, ka tas kaimiņu Janis gudrs esot! Pusgadu muiža dienējis, divi reizes baznīca bijis... Pagaza vien mani, ne pupus apraudzīja, neka. Tads dumjš!» -
Uzrakstījis Fr. G-bis, Vandzenes pag., Silenes Kalējos. Teicēja Gotlība Gr-no, ap 70 g. v., no Dobeles.
LFK 631, 518.

545.
Kada lauku kulšana puiši ķēruši katrs savu izredzēto, un gajuši visi pa salmiem ka lači. Bet viena meita nebijusi laga padevusies, tadēļ arī viņas neviens neķēris. Meita sava pratiņa domajusi, ka puiši, laikam, nezinot, ka šī ar jau pieaugusi, tadēļ arī metusies bara iekša, saukdama: «Ei, puikas, ķeriet mani ar' - es ar' liela meita!»
(Sakara ar šo, kad jauniem ļaudīm iznak ķerstīšanas, un kad meitas iespiedzas, - puiši sauc, mēdīdami meitas balsī: «Ei. puikas, ķeriet mani ar', es ar' liela meita!»).
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

g.  PUIŠI UN MEITAS PELAVNIEKĀ UN GUBENĪ.
546.
Kads puisis ievilcis meitu pelavu punītī, bučojis, bučojis un prasījis, lai dod. - «Ko nu es - es jau vēl jauniņa!» meita, kaunīgi acis slēpdama, spiedusies puisim tik tuvak, baidīdamas, ka šis neaiziet ar', bet puisis, iekarsies, pogajis tik bikses vaļa un noteicis: «Ko nu, Mar', ko, kusis jau divreiz ap roku tiek - vēl jauna! Kad tad tu dosi, ja ne tagad?»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Odziena.

547.
Pēteris aizspiedis Madi aiz rijas stuŗa un saka: «Nu, kas ir, Madiņ, iesim pelavnieka!» Made nosviež salmu nastu, iespiež rokas sanos un nosaka: - «E, diega dirsa! Šis mani uz pelavnieku vedīs, tev jau pipuks nav lielaks par mazo pirkstiņu!» - «Kad tev mute par tabakas maku paliktu, tadas nevalodas runajot! Paskat pati, kas ta par mantu, sunim zobus var izsist!» - puisis, pipeli radīdams, iesaucas.
Uzrakstījis Oļģerts, Rīga. Noklausīta Sigulda.
548.
Kadreiz četras meitas aizgajušas uz gubeni un, pa param sataisījušas, nolīdušas katra sava kakta un dziedajušas :
«Augšpēdu vie' gulēju sava tēva mauriņa, Rokas, kajas izstiepusi, savu «pļavu» sargadama!» Dziesmas dziedatajas puiši uzmeklējuši, un tam gajis «jauki». Divas atsevišķi gulētajas, puišu neuzietas, ieklepojušas un teikušas: «Mēs arī esam grīstēs!» Kad puiši viņas uzmeklējuši, viena teikusi: «Kungs, es uz tevi paļaujos!» Otra teikusi: «Kungs, ka tev tīk, ar man' ta dari!»
Uzrakstījis Karlis B-ms, Valmiera. Teicēja Liene F-krot, 78 g. v., Ternejas pag.
LFK 23, K, 9138.

i.    SAREŽĢĪTI STĀVOKĻI.

549.
Martiņš aizvedis Līzi aiz rijas stuŗa un nostiepis šo aiviekstenēs pie zemes, vicojis, ko nagi nes. Te uz reizi nacis šņakdams viens koka gabals pa gaisu, - otris. Meita, apakša gulēdama, pievilkusi puisi sev stiprak klat un čukstējusi: «Nudie', kad tik nav Induks!», bet Martiņam patlaik nacis pats «labakais» virsu un šis elsis: «Nekas, nekas, lai pagaida, gan es viņu nolocīšu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīga.

550.
Kads lauku puisis iemīlējies kaimiņu meita. Bet nekadi nevarējuši vienatnē satikties. Vecis bijis liels karšu spēlmanis, un līdz ko puisis tur aizgajis, bijis ar veci jaspēlē uz cukam. Kada svētdiena atkal tapat spēlējuši, vecis viena pusē galdiem, puisis otra. Puisim pienakusi meita klat un iesēdusies klēpī. Ta ka vecim ar spēli gajis patlaban slikti, tas vairs citiem nepiegriezis vērības. Tad puisis klēpī sēdošai meitai sācis strādāt no pakaļpuses. Meita, aiz viegli saprotamiem iemesliem, sākusi lēkāt uz augšu un zemi puisim pa klēpi, priecīgi saukdama: «Pīķis trumpē, papam cūkas, pīķis trumpē, papam cūkas!» Bet puisim ar meitu tā lieta arī jau pašlaik bijusi pie beigām, un meita palēkusies drusku augstāk, caur ko puiša daiks ticis ārā un caur meitas kāju starpu pāri galdam viss grūdiens ieskrējis vecim bārdā. Bet vecis, no visa nekā nesaprasdams, dikti apvainots noslaucījies un teicis: «Vai nu tādēļ, ka papam cūkas, viņam bārdā jāspļauj?»
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

551.
Tas noticis tais laikos, kad saime gulējusi kopīgā, tā saucamā, saimes istabā. Kādā sestdienā mazgāta grīda. Bijis jau vēls vakars, kad darbi pabeigti - un gultas sagrūstas kā pagadās. Tur, kur līdz šim stāvējusi meitas Līzes gulta, tagad iegrūsta vaļinieku gulta. Gadījies, ka vakarā vārīti skābi kāposti. Vaļinieks par daudz saēdies un nu naktī nevarējis nemaz gulēt, laukā vien jāstaigā. Puisim Mārtiņam gadījies pārnākt no krogus tikai naktī. Kā jau sestdienas vakarā, tas domā iet pie Līzes pagulēt. Par samainītām gultām tam nav bijusi ne jausma. Visā klusībā tas līdis uz zināmo kaktu, kur līdz šim stāvējusi Līzes gulta. Lai netraucētu pārējos gulētājus, tas nebildis ne vārda, līdis tikai gultā iekšā. Vaļiniece atkal domājusi, ka viņas vecais ienācis no āra un arī neteikusi. Pēc kāda brīža puisis cēlies, lai ietu pats uz savu gultu. «Ko, vai jau atkal ārā?» ieprasījusies vaļiniece. Tagad tikai puisis apķēris, ka tā nav vis bijusi Līze, bet vaļiniece. Viņš nekā neteicis, šmaucis tikai prom. Pēc brīža nācis pats vaļinieks un licies sievai blakus. Vīrs ārā nosalis, gribējis tagad pie sievas sasildīties. «Nu jau tīri kā jaunās dienās!» brīnās sieva, «nupat kā jau reiz... un nu jau atkal!» Tagad sāk savukārt vīrs brīnīties, kas par atkal. Nāk gaismā, ka Mārtiņš bijis vainīgais. Pagājis zināms laiks un vājiniecei piedzimis bērns. Tā nu pati īsti nezina, kam tas bērns, viņas vīra, vai Mārtiņa. Bet drošs paliek drošs! Sūdzēs Mārtiņu pie tiesas, būs kas bērnam maizi dod. «Bet vai tad jūs tieši ziniet, ka pirmais bija Mārtiņš, varbūt, ka bija tas pats jūsu vīrs?? Vaicā tiesnesis. «Ūja, žēlīgais tētīt! Kā tad es nu nepazīšu savu veco. Tas jau vecs un lēns, bet šis jau bija kā pie bada: žipu, diripu, sudi,
ttidi!»
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

j.   TALKAS LAIKĀ.

552.
Kulšanas talkā, šķūnī salmus minot, puiši ar meitām kūvējuši. Kāds brašs, spēcīgs puisis saķēris un saspiedis pavecu meitu. Šī no laimes vai apreibusi un, savu vēderu pie puiša spiezdama, pusbalsī elsusi: «Mīļais, mīļais Jānīt, es vairs nevaru izturēt!» - «Nu, ka' nevari izturēt, tad dod ziemu barošanā!» puisis bezbēdīgi atsviedis. - «Es - es jau dotu, bet neviens neņem!» meita kaunīgi piesarkdama kritusi augšpēdu salmos, aizraudama puisi sev līdz.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

553.
Linu talkā kāds puisis ar meitu visu dienu kopā vien turējušies: kur viens, tur otrs. Beidzot klusām abi norunājuši pēc beigtiem darbiem iet uz šķūni «atpūsties». Pienācis vakars. Visi talcinieki sasēdušies pie galda - ēduši, dzēruši. Turpat sēdējuši arī puisis ar meitu. Te pie šiem pienācis saimnieks ar alus kannu un skubinājis puisi, lai dzeŗ: «Dzer vien droši: ja nepatiks, gan jau pa nakti izmīzīsi!» - «Nekā nebūs!» meita iesaukusies, «tā lieta viņam šonakt nebūs brīvā - par mīšanu ne ko domāt!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

554.
Linu talkā visi strādnieki krietni iedzēruši. Kāds večuks sācis dziedāt: «Stīvi stāv vilkam pimpis, Pret zilām debesīm; Vēl stīvāks puisēnam, Pret jaunām meitiņām!» - «Ko nu, vecais, ērmojies,» sieva šo pārtraukusi, «ja pašam stāvētu, tad varētu dziedāt, ko tagad - karājas kā lupata!» - «Pie tevis nestāv, bet nāc palūko tagad, kad Ilze ar Grietu ir klāt!» vecis smējies, turēdams jaunu meiču rokās saspiestu.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

555.
Reiz talkas laikā, kad māja bijusi pilna ar ciemiņiem un strādniekiem, visi iedzēruši un vakarā taisījušies uz gulēšanu. Tie, kam mājas bijušas tuvāk, aizgājuši, bet kam tālāk, tie palikuši turpat. Kāds no attālāka novada puišiem atgūlies vecas meitas gultā. Vēlāk meita piegūlusies blakus, bet šis apgriezies uz otriem sāniem un laidies iemigt, nelikdamies gar meitu ne zinis. Šī grozījusies, klepojusi, kamēr puisis īgni noprasījis, kas šai esot, ko tik daudz klepojot kā slīpernieks, - sasaldējusies vai? «Ne, brālīt, pist gribas!» meita, visu kaunu atmezdama, skaidri pateikusi. - «Nu, vai zini, tad tu manis dēļ vari tēst līdz rītam! Man tāda kaulu kambaŗa tuvumā pat pimpim spalviņa nepakust!» puisis īgni norūcis un satinis galvu deķī, lai nedzirdētu meitas klepošanu.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Vīpes pag. k.    MEITAS BĒRNS. 556.
Kādās mājās dzīvojis jauns puisis un turpat arī jauna meita. Jaunie šad un tad satikušies - tik ilgi, kamēr meitai bērns rokā gan. Nu raudājusi meita, raudājusi meitas māte, un stājušas puisim virsū, lai nu šis precot nost, kad jau nu reiz godiņu noņēmis. Bet puiša māte metusies dēlu aizstāvēt: «Nekā gan, kādēļ tava meita pati maucās manam dēlam uz pimpa virsū? Pati vainīga: stāv kā slaune, kājas ieplētusi un pār plecu puisim acīs skatīdamās, un tagad būs cits vainīgs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Beļavā.

557.
Kāds puisis stūmies ar meitu jau vairāk kā gadu. uztaisījis bērnu lai, bet precēt ne par ko neprecējis. «Ak tā, pagaid' putniņ, es tev parādīšu pist un neprecēt!» meita nodomājusi un nākamā sestdienas vakarā, kad puisis, kā parasts, atkal atnācis, ielikusi sev starp kājām lapsu dzelžus. Puisis sastīvinājis pipeli un kā licis iekšā, tā krapt! dzelži cieti un pipele līdz pautiem iekšā gan. Šis raustījis, raustījis, gribējis tikt vaļā, bet meita smiedamās noteikusi: «Pastoi, puksi, nav jau peža, ka izvilksi. kad gribēsi!» pasaukuši ļaudis par lieciniekiem, lai redz. ka šis viņu pis, un puisim gribot negribot bijusi meita jāapprec.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

Silmaču kalpa puisim bija nodevies mazliet šķībi, bija iesūdzēts pagasta tiesā par alimentiem. To pašu māju kalponei Luzei bija piedzimis bērns, kuŗu tā teicās sadzīvojusi ar Jāni. Bet tā kā Jānis no tā ne dzirdēt negribēja, tad Luze tagad šo tiesas ceļā gribēja piespiest bērnu apgādāt. Dienu priekš prāvas iztiesāšanas Jānis nejutās sevišķi labi, un tas, atsēdies savā gultā un galvu ar abām rokām aptvēris, likās ko svarīgu pārdomājam. Tādā stāvoklī viņu atrada istabā ienākušais paunu žīds, kas Jāni agrāki jau pazina, bet tik drūmu tas to nekad nebija redzējis, jo tas agrāk bija jautrākais puisis pagastā. «Jane, ai Jane, kas tavam kait?» uzrunāja to žīds. «Redzi, mīļo Leizer, Luze grib noliegt pie tiesas, ka viņai piedzimušais bērns nav no manis un es tam nekādā ziņā nevaru piekrist, tādēļ mani tās bēdas piemeklējušas», teica Jānis.
Dzirdējis, ap ko lieta grozās, Leizers bijis gatavs būt Jānim par liecinieku un pierādīt, ka bērns tiešām ir no Jāņa. Tiesas dienā žīds pieteicies par liecinieku, āa arī piedevis savu 8 gadus veco dēlu, tas ar' būšot tai lietā ko apliecināt.
Kad pie tiesas izsaukti prāvinieki, Leizers un tā dēls Šmulis izraidīti liecinieku istabā. Tiesai prasījusi Jānim, vai viņš ar Luzi uzturējis sakarus. Jānis atbildējis ar jā, aprādot, lai visādā ziņā nopratinot arī lieciniekus Leizeri un Šmuli.
Pirmais pratināts Leizers, kas liecinājis, ka viņa klātbūtnē salmu šķūnī Jānis ar Luzi enģējušies ar plikām ciskām uz augšu: jikar-jakar, jikar-jakar, es arī to, un mane puike Šmule arī to darīje, jikar-jaker, jikar-jaker. Cienīge, zēlīge augste keizare tiese, es arī esmu ar miere dot prieks tam kristibem viene ruble». Šmulis vairs nav pratināts, un tiesa Jāni attaisnojusi.
Uzrakstījis Dobelnieks, Dobelē.
l.    MEITAS SAVĀ STARPĀ. 559.
Svētdienas pēcpusdienā divas kalpones gulējušas dārza saulītē un garlaikojušās. Viena žāvājusies un teikusi: «E, diez' kas ir, kas nav: tā kā miegs nāk, tā kā mīziens!» - «Es zinu gan!» otra naski iesaukusies, «būtu kāds no puišiem mājās, tad gan tu negudrotu, ne par miegu, ne par mīšanu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mārcienā.

560. Divi meitas.
Pie kādas saimnieces kalpojušas divi meitas. Viena no meitām bijusi tāda paslinka. Ja vien saimniece neredzējusi, tad caurām dienām šļaucījusies un gudrojusi par puišiem. Bet katru rītu pie darba prasīšanas un vakaros pie nodošanas meita bijusi pirmā klāt. Lai saimniecei vēl vairāk patiktu, tad tā līdusi pie saimnieces, stāstījusi un pļāpājusi par citiem gājējiem dažnedažādas tenkas. Otrā meita, kuŗai vienai pašai nācies visus darbus padarīt, reiz sadusmojusies, un kad nu atkal pirmā reiz prasījusi darbu, tad tā teikusi: «Ej nu vien dārzā aiz ceriem, pasauc Taksi, lai izlaiza pežu. Nāks vakarā Miķelis, tas par tīrību vēl paldies pateiks.»

m.  MEITU ATBILDES PUIŠIEM.
Meita un puisis gājuši lielā vējā pa lauku. Vējš rāvis meitai brunčus uz augšu, šī ķērusi tos ar abām rokām un vilkusi uz zemi vienā vilkšanā. «Lai nu lai - ļauj vaļu!» puisis smiedamies teicis. «Vai tu domā, ka peža ir vējlukturs, kuŗā var droši pūst?» meita atcirtusi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

562.
Kāda meiča ienākusi istabā, kuŗā vairāki puiši ilgu laiku runājuši un sprieduši par meitām un pišanos. tamdēļ visiem gribējies, un šie, kārām acīm uz meitu skatīdamies, saukuši: «Nāc nu, nāc, Ann, mēs tevi izlaidīsim kā caur mašīnu!» Bet meita tikpat ātri atbildējusi:   «Vai jūs domājiet, es pavasarī kājstarpī kāpostus sēšu?»
Uzrakstījis Oļģerts. Teicēja Dr-te.

563.
Puiši un meitas strādājuši pļavā pie siena, metuši kaudzi. Kad kaudze bijusi jau samesta, meitai, uz viņas stāvot, palicis bailes, un šī gribējusi kāpt lejā, tamdēļ lūgusi, lai puisis šo saturot, paliekot ko apakšā, ja šī, varbūt, kristu. «Ko tu labāk gribi, lai tev turu pretī: sekumus vai pipeli?» puisis ieprasījies. - «Labāk pipeli - tai ir viens pats zars, ja jau ar' iedursies, nebūs tik liela nelaime!» meita atbildējusi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

564.
Pēteris ar Līzi tvīksmes pilnā jūlija vakarā saskatās, sasmīnās un sametas ar acīm uz klēts pusi. Naktī Pēteris aiziet pie Līzes uz klētiņu un prasa: «Nu, Līz, kas ir, dosi vai nedosi?» - «Dotu gan, bet man bailes!» - «No kā?» - «Varbūt iznāks bērns, ko tad?» -«Lai iznāk, es tevi tevi gribu precēt!» - «Saki: jā nudie'!» - «Nudie', jau die' - precēšu!» Pēteris nodievojas. - «Nu, tad liec arī līdz spalai!» - Līze, kājas izplezdama, nosaka.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

565.
Sestdienas vakarā puisis aiziet pie meitas uz klēti un, piegūlies šai blakus, sāk spiest starp šās kājām savējo, čukstēdams: «Laid, Grietiņ, māsiņ, lai nu iet šovakar pēc grūtiem nedēļas darbiem.» - «Ja, tagad, Grietiņ, māsiņ, bet kad jāpalīdz malka cirst tad, Griet, vecā šterva, ej pati!» - pukojas Grieta, lindrakus raisīdama.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Kalnsnavā.

566.
Puisis iesviedis meitu siena gubiņā, ņemas šo spiest un kutināt, un beigās bāž roku zem lindrakiem. Te, kā gadās, kā ne, nejaušs rāviens, un meitai krekliņš pārplīst, ka nožvirkst vien. Meita uzraujas augšā un dusmīgi iesaucas: «Kad žarts, tad žarts! Kad darīšana, tad darīšana, bet nevajaga otram drēbes plēst, it kā kad tās no gaisa kristu!»
Uzrakstījis Oļģerts, Rīgā. Noklausīta Stendē.
n.    PUISIS UN MEITA UZ LAUKA ĒDIENA LAIKĀ.
Meita aiznesusi uz lauku puisim ēst. Šis apsēžas un ēd. Uzreiz tam nezin kas tanī vēdergalā biksēs sakustas. Meita saka: «Janci. vai tev nav varde biksēs ielīdusi? Tev tur kaut kas kustējās.»
Uzrakstījis J. Kl-ģis. Teicējs J. G., Valgales pag.

568.
Kāds puisis ar meitu bijuši labi draugi un uzturējuši savā starpā mīļus sakarus. Reiz puisis pļavā pļāvis sienu, meita turpat pļavmalā, mežā ganījusi lopus. Viņa gribējusi puisi ievilināt pie sevis mežā un dziedājusi: Viena pati ganu meita, u-ū-ē, Otrs šunelis, e-ē-ē. Puisis, to dzirdēdams, dziedājis pretī: Nava laika, nevarēju, u-ū-ī. Trīs blakāmi sienu pļāva, e-ē-ē.
Uzrakstījis Kl-ģis, Valgalē.

569.
Meita aiznesusi puisim uz tīrumu launagu. Puisis ēdis uz vienas grāvja malas, meita nosēdusies uz otras, ieplētusi kājas, atstutējusi galvu rokās un raudzījusies puisī. Puisis ēdis, ēdis, te ievērojis meitas vaļīgo stāvokli un pamanījis kaut ko tādu, ko parasti apslēpj. Nevarējis vairs nociesties, nosviedis launagu un licies meitai virsū. Meitene vēl bijusi nevainīga. Viņa aizgājusi mājās un stāstījusi mātei: «Memm, memm, Jānis izņēma no biksēm tādu zili melnu, kā zoss kaklu un ielika man pašā mīžiņā. No sākuma gan tā kā drusku sāpēja, bet kur tad bija jauka jušana!» Māte sapratusi gan, kas par lietu un teikusi: «Vai, meitiņ, ka tik nu neiziet ļaudīs (valodas)!» - «Neizies vis, māmiņ!» priecīgi atsaukusies meitene, «Jānis jau ietina kreklā un iebāza atpakaļ biksēs!» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. A. R-ga, Jaunlatgalē.

570.
Kāds puisis grib pierunāt meitu tam padoties. Bet meita to nesaprot. Meita aiznes uz lauka puisim brokastis. Puisis ēzdams iekārtojas tā, ka viņam ir kaut kas redzams. Meita to ievēro un jautā: «Kas tas?» - «Palīgs,» - atbild puisis. - «Vai viņš negrib ēst?» - «Kā ne,» - saka puisis. Meita sniedz arī «tam» brokastis. Puisis smejas un saka: «Nē, mans palīgs ēd tikai zemenes!» Meita sniedz zemenes. «Nē, tā ne!» pamāca puisi, «uzliec sev uz ... , tad viņš ēdīs.»... Tā iemācījusies palīgu barot, meita neliek vairs puisim mieru. Puisis sūdzas meitas tēvam. Tēvs nesaprot, kas par lietu un saka meitai, ka puiša palīgs tapis nepaklausīgs un viņš to iemetis upē. Meita raud un abi ar tēvu pārmeklē upi. Bet tēvs izģērbies brien pa viļņiem un meklē - pats nezin ko. Te meita ierauga arī tēvam palīgu un priecīgi pārsteigta satveŗ to. Tēvs tagad saprot, kas par lietu un aizdzen puisi no mājām.
Uzrakstījusi S. R. Teicēja A. Š., Rīgā.

571.
Puisis grib pavest meitu. Kādu rītu meita nes puisim uz lauka brokastis, šis čakli strādā druvā. Te meita ierauga krūmos kaut ko tumšu un bailēs iekliedzas: «Vilks!» Puisis arī paskatās un liekas nobijies, kaut gan pats tādu ķēmu krūmos uzstādījis. «Es paslēpšos tev zem svārkiem, tad arī tevi vilks neredzēs!» iesaucas puisis, un palien zem svārkiem un ... Nākošā rītā atnāk atkal meita un saka: «Jāni, pabaidi mani atkal ar vilku».
Uzrakstījusi S. R. Teicēja A. Š. Noklausīta Zemgalē.
o.    MEITĀS IEŠANA. 572.
Ļoti pazīstams ir kādas lauku meitas nakts piedzīvojumu atstāstījums, kā viņa pati to, savā vientiesībā, citiem tēlojusi. Proti: «Es atgūlos vakarā uz kūtsaugšas. Tas miegs vēl nenāca... Es dzirdu, ka viens kāp' pa trepēm augšā. Es nu zinu gan, ka tas ir viņu Jānis, bet es nu nesaku nekā: redzēs, ko nu viņš ar mani izdarīs. Tā nu viņš uzkāpj augšā, apklausās, nāk pie manis un gulstas blakus. Bet es vēl nesaku nekā: redzēs, ko viņš ar mani izdarīs! Tā nu viņš apgulies man blakus, sāk mani bučot un pupus spaidīt, bet es nu vēl nesaku nekā: redzēs, ko viņš ar mani izdarīs! Bet ta viņš sāk man vilkt kreklu augšā un kāp' man virsū, bet es nu vēl nesaku nekā: redzēs, ko nu viņš ar mani izdarīs! Bet ta' viņš sāka man bāzt mieznamā caurumā. Tā gan es saskaišos un kliedzu: «Kas tev vēlēja?!» Bet tas gan man labi patika, tā vairāk ar' nekā neteiču. Tā nu šis izdarījies, kāp' nost un iet projām. Ta gan es teiču: «Vai ta tā nu i aiziesi?» Nu ta šis ar' tā kā sakaunējās un nāce gan atpakaļ. Pa to nakti tāpat vien izmeņģējāmies. Tad uz rīta pusi devu pati no sevis. Teicēs šovakar atkal atnākt!»
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

573.
Kādu vakaru puisis aizgājis uz kaimiņiem pie savas izredzētās. Tā kā bijis jau vēls, meita apsegusies gulējusi. Puisis nokaunējies un, gribēdams būt pieklājīgs, jau taisījies laisties uz mājām. Bet meita šo iedrošinājusi: «Kur nu skriesi, rīt taču svētdiena! Met tik drēbes nost un nāc gulēt!» Puisis gan nosarcis, tomēr paklausījis, izģērbies apakšveļā un kāpis pie šīs gultā. Bet te, kā par nelaimi, sega noslīdējusi, un puisis ieraudzījis meitu guļot bez kreklal Samulsis un nezinājis vairs pavisam ko darīt. Bet meita piepēži apķērusies puisim ap kaklu, glaudījusi, skūpstījusi, visādi kairinājusi un vedinājusi. Bet puisis tā nokaunējies un samulsis, ka tikai drebinājies vien. Meita gaidījusi kādu stundu, bet kad puisis i nedomājis... tad to atgrūzdama nošņākusi: «Fui, Jāni, tu jau esi dumjāks kā mūsu saimnieka izrāmītais vērsis!»
Uzrakstījis R. K. Teicējs M. V., Taurkalnes pag.

574.
Ir pazīstams izteiciens: «Ļurba, vai tā ir colle?» Tā vēsture šāda: Kāds puisis, visu nedēļu grūti nostrādājies, sestdienas vakarā sadomājis, ka katrā ziņā esot «jādabū». Noguruma pēc negribējis iet uz kaimiņiem, kur bijušas devīgākas meitas, iegājis turpat klētiņā pie mājas meitas. Bet tā bijusi traki stingru tikumu un ne par ko nepalaidusies. Puisis, nabags, lūdzies, lai jel vienu collu atļaujot, ja ne vairāk. Lai nu gan sievieši no tiem mēriem neko daudz nezin, tomēr meita domājusi: tas liels gabals nevarot būt. Un tā uz vienas colles ielaidusies. Tomēr viņai izlicies, ka tā colle bijusi stipri liela. Otrā rītā, brokastis ēdot, meita prasījusi: «Saimniek, cik liela ir colle?» Saimnieks, kā vecs lauku vīrs, nospiedis īkšķa platumu uz galda un meitai rādījis. Nu meita iedegusies svētās dusmās: vispirms devusi puisim pa ausi, tad ar kreiso roku rādīdama līdz labās elkonim -teikusi: «Ļurba, vai tā ir colle?»
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

575. Latgalietes sarunājas. «A, muasiņ, kasa šū nakti da tevīm beja?»
-	«Da nazvnu, muasiņ!» -«A, kaiži tu nazyni?» -
-	«A, tai parunai to Pīters ij Pīters, a pa pipuļam Donats kai Donats!» -
Uzrakstījis O. T-ns, Alsviķu pag. Noklausīta Saukas pag.

576.
Kādas lauku mājas kalpone vienmēr gulējusi klētiņā, kur to bieži apciemojis kāds kavalieris. Mājās bijusi slima vecīte. Kad nu pēdējā nomirusi, tad to aiznesuši uz klētiņu un nolikuši tur, kur meita gulējusi (jo klētiņa bijusi maza un citur rūmes nebijis, bet meita aizgājusi uz istabu gulēt.) Puisis, par notikušo nekā nezinādams, kā parasti atnācis meitu sildīt un pats pie tās sasildīties, bet, ak Dieviņ, siltās meitas vietā, tas sataustījis aukstu, sastingušu ķermeni. Puisis aiz bailēm neatjēdzies, kā viņš durvis sasniedzis un mājās nokļuvis. No tās reizes, protams, meitās vaira negājis.
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja M. Ļ-ks, Krustpilī.

577.
Agrākos laikos vasaras karstajos mēnešos meitas parasti gulējušas klētī, pūnītī jeb uz kūts augšas. Šādās reizes nebijuši slinki kaimiņu puiši tās apciemot. Kādās mājas, kur meitas gulējušas uz kūts, tās sācis apciemot kāds nepatīkams kaimiņu puisis. Tā kā meitām bijis rītos agri jāceļas un viesis vienmēr nācis, meitas nolēmušas puisi pārmācīt. Gulēt ejot, tās attaisījušas vaļā lūku (pa kuŗu ziemā grūž no kūtsaugšas lopiem barību lejā), pārsegušas to ar salmiem un likušās gulēt. Necik ilgi viesis jau klāt. Kā jau ceļš bijis iestaigāts, viņš pa kūts augšu droši gājis uz priekšu. Te uzreiz zem kājām vairs nav pamata, un puisis domā, ka viņš vai bezdibenī lido, bet lejā tomēr bijis mīksts, jo puisis nokritis uz svaigiem lopu mēsliem. Tā kā kūts durvis bijušas noslēgtas, tad puisim nekas cits neatlicies, kā meitu vietā gulēt pie gotiņām un rītā ar negodu gaidīt, kad saimniece slēdz durvis vaļā. No tās reizes puisis ar' meitās vairs iegājis.
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ks, Jēkabpils-Krustpils apk.

p.    APŠAUBĀMA LABUMA ROZĪTE.

578. Apšaubāma labuma rozīte. Nīgrandes Ašos dzīvojis puisis Kārlis, liels «meitu ģēģeris». Kuŗu meitu iepazinis, to arī pavedis. Turpat mājās dzīvojusi arī meita Grieta. Kārlis, protams, arī to gribējis pavest, bet Grieta bijusi ļoti bailīga. Šī vaimanājusi: «Kārli, man bail! Tu gribi lauzt manu rozīti... »
«Ko nu gražojies, Griet, kas nu tā par rozīti, kas aug tik tuvu dirsai!» - atbildējis Kārlis.
Uzrakstījis P-vedis. Stāstījis E. O., Liepājā.

579.
Viens puisis saderējis ar citiem puišiem, ka viņš no sava saimnieka meitām «dabūšot». Reiz saimnieks sūta puisi no tīruma uz māju pēc egļiem (ecēšām). Puisis aiziet mājās un stājas meitām virsū, tēvs esot licis, lai šās viņam tūdaļ dodot. Meitas netic, ka tēvs būtu tā teicis. Nu, ja neticot, iešot visi uz tīrumu un paprasīšot. Paiet uz kalniņa, bet meitām kauns praīt, lai prasot puisis pats, šīs tāpat dzirdēšot. Puisis nu arī kliedz saimniekam, ka meitas nedodot. Saimnieks domā par egļiem un atkliedz, vai šīs trakas vai, ka nedodot. Puisis vēl noprasa: «Voj oba dva?» Saimnieks atsaka: - «Oba dva, oba dva!» - Tas ir, lai nesot abus egļus. Bet meitas notic, ka abām «jādod» un dod arī.
Uzrakstījis O. T-ns, Alsviķu pag. Noklausīta Alsviķu pag.

r.     MUĻĶA MĪLESTĪBA.

580. - 581.
1.	Kādās mājās dzīvojusi ļoti skaista meita. Reiz viens puisis viņā iemīlējies, bet nezinājis, kā ar meitu runāt un ko no viņas prasīt. Turpat mājās dzīvojis otrs puisis. Tas bijis liels mutainis un izmācījis viņu, lai tas aizejot pie meitas un prasot: «Nu, vai tu dosi man?» Kā teikts, tā darīts. Tikai, par nelaimi, tur gadījušies citi puiši, kuŗi par šādu valodu ņēmuši un mūsu puisi labi nomizojuši un aiztriekuši projām. Pārgājis mājās puisis pastāstījis, kā izdevies. Mājas puisis atbildējis, ka šis esot muļķis, jo, kad tur bijuši citi puiši, tad tā nevajadzējis runāt. Tā tikai varot runāt, kad meita esot viena pati.
2.	Puisis vēl samācījis šā, tā, un nu viņš gājis kādu rītu atkal laimi izmēģināt. Viņš ieraudzījis meitu pie akas, tas tūlīt piegājis tai klāt un prasījis: vai saule vēl augstu? Vai silt' arī esot? Meita nosmīnējusi un teikusi, ka esot gan. Puisis piegājis tuvāk un prasījis, nu vai došot? Meita ņēmusi kāšus rokā, un tad laidusi puisim pa muguru, cik vien paticis. Aizgājis mājās, tas pastāstījis visu mājas puisim, kas noticis. Tas nu vairs neko neteicis, tikai gardi nosmējies. Tā puisim nekad nelaimējies.
Uzrakstījis Br. R- ņš, Rīgā. Teicēja Emīlija E-ne, 55 g. v., Patkules pag.. Madonas apr.
LFK 72, 14118.

582. - 584.
1.	Vienās mājās bijusi par kalponi dliezgan pasmuka meita. Tajās pat mājās dzīvojusi kāda atraitne. Atraitnei bijis jau liels dēls. Tur māte ar savu dēlu pelnījuši sev maizi. Bet mātei no tā dēla nu gan nekā nebijis. Tas bijis galīgs muļķis. Un, kā jau tas dažreiz gadās, muļķis iemīlējis smuko meitu. Iemīlējis un bildina, lai nākot pie viņa par sievu. Māte visur bijusi par starpnieci. Izrīkojusi gan šā, gan tā. Bet meita jau mana gan, ka puisis ir muļķis. Tā no paskata gan viņš bijis diezgan brašs cilvēks. Meita domājusi, ja nu nebūtu galīgi muļķis, ka nekur nevar likt, tad jau, varbūt, varētu arī pie viņa iet.
2.	Viņa nolēmusi izmēģināt. Vienreiz norunājuši abi divi, ka ies uz staļļaugšu gulēt, un māte arī tūliņ dēlam padodas par starpnieci. Bet meitai pavisam cits aiz ādas. Viņa grib pārliecināties, vai puisis patiešām ir galīgi muļķis, vai tikai tāpat. Senāk staļļiem griesti bijuši tādi caurumaini, lai var ēdamo nogāzt, kur tikai vajaga. Uz caurumiem uzlikti redeļi virsū. Labi. Meita zinājusi to vietu, kur viņa gulēs un uzvilkusi augšā kazu pa to lūku. Apguldījusi kazu, lai tā guļ viņas vietā, un pati iegūlusies pažobelē. Kaza, pie cilvēkiem pieradusi, ir itin droša un guļ mierīgi. Nav ilgi jāgaida, pēc kāda laika uznāk māte ar savu dēlu. Noģērbjas. Māte tūlīt apguļas drusku tālāk, kur nu viņai ir tā vieta, un puisis liksies blakus tai saucamai brūtei. Apguļas un sāk nu pačamdīt. Tūlīt kā ķeŗ, tā saķeŗ ragus. Dēlam brīnumi, un viņš teic mātei: «Māt, māt, brūtei ir ragi!» Bet māte nodomā, ka dēls tikai labi nesaprot, un atteic: «Nekas, nekas, dēls, lai ir, tā jau visām brūtēm ir ragi». Kad tā, tā. Puisis ķeŗ atkal tālāk un saķeŗ kazai bārdu. Dēlam atkal brīnums, un viņš prasa mātei: «Māt, māt, vai brūtei bārda ir?» Bet māte nodomājusi, ka dēls būs citu kaut ko noķēris un atteic: «Lai, lai, dēls, tā jau visām brūtēm ir bārda». Dēls ķeŗ tālāk un iesaucas: «Māt, māt, brūtei ir pupi!» Bet māte atbild: «Lai, lai, dēls, tā jau visām brūtēm ir pupi!» Bet dēls gan drīz pamanījis, ka brūte viņu izjoko un savā vietā nolikusi kazu. Māte arī apraudzījusi, ka tā ir, un abi divi tīri dusmīgi gājuši lejā.
3. Bet meita izlīdusi no pažobeles un pasteigusies pa priekšu pie durvīm. Viņa pacēlusi lindrakus uz augšu tā, ka kļuvušas redzamas plikas ciskas un nostājusies pie durvīm. Dēls gājis pa priekšu un pirmais ieraudzījis plikās ciskas. Viņš piegājis klāt, paplīkšķinājis bišķi un teicis: Māt, māt, jāiet dabūt zāģis, jānozāģē, te būs labi bunduļu koki!» Tā muļķim izgājis. Ače nu, un meita skaidri redz, ka muļķim no prāta nav nekā. Un tā arī izšķīrušies. Kad ciskas nosauc par bunduļkokiem, tad taču var redzēt, kas ir vīru.
Uzrakstījis A. K-saks, Ezeres pag. Teicēja Anete D-gut, 60 g. v., Ezeres pag.
LFK 647, 141.

s.    BRŪTGĀNI.

585.
Kādai meitai bijuši trīs brūtgāni: divi bagāti un trešais nabags. Visa viņa bagātība - bijis tikai krietns «metamais». Tagad meita nostādījusi visus trīs linu gabala malā un pati stāvējusi otrā malā. Nu visiem trim bijis jāskrien uz meitu. Kuŗš pirmais pārskries, tas būs īstais. Bet meita pati tikai bļāvusi: «Gaŗpipel, gaŗpipel, pa ežu, pa ežu!» -
Uzrakstījusi P.V-ste,  Sēļu pag. nespējnieku mājā.
LFK 570, 1.

586.
Kādai kalpa meitai bijis brūtgāns - arī kalps. Bet reiz uz kalponi sācis mest acis pats saimnieka dēls. Meita nu, protams, savu kalpa puisi pamet. Bet šis vis nedomā atstāt meitu saimnieka dēlam. Kādu vakaru tas pietaisa meitas gultu. Naktī atnāk saimniekdēls un jūt nelabu smaku. Meita pati arī nevar saprast, kas tur smird. Negribēdama vainu velt uz saimniekdēlu, tā saka: «Nekas, nekas, Jānīt, kas smird, tas nāk no manis!» Saimniekdēls sadusmojies par šādu cūcību un meitu atstāj. Kalpa puisis dabū atkal savu meitu un apprec to.
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

587.
Kādā mājā kalponei pa nedēļu bijuši divdesmiti pāŗi bikses netīras, bet jaunkundzei tikai desmit. Kundze brīnījusies, kādēļ tā? Nujā, viņas brūtgāns esot skursteņslaucis, bet jaunkundzes - advokāts.
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīgā. Teicējs O. Št-gs, Rīgā.
LFK 32. 2568.

t.  NELAIME.

588.
Uz laukiem gadās diviem puišiem siet siena vezumu ar bomi pa vidu. Par nelaimi, gadās sapuvusi virve. Tas, kuŗš stāv uz vezuma, ieņem bomi kājstarpī un palīdz savilkt virvi. Te uzreizi - virve trūkst un puisis ar savilkto bomi dabū tādu belzienu pa dibenu, ka nost no vezuma un pa gaisu prom. Tas kliedz nejēdzīgi: «Asins biksēs! Asins iksos!
Glābjat rnani!» Otrs puisis šim bikses zemē un sniegs palīdzību. Bet attaisījis bikses, tas tikko nepaģībis no smiekliem: viņa draugs bijis - pielaidis bikses.
Uzrakstījusi T. S-ņa, no Dzelzavas pag.
u.    PUIŠA PRĀTOJUMI. 589.
Kādās mājās bijis brašs puisis - jautrs, spēka pilns un ne dienu, ne nakti nevarējis bez meitiešiem iztikt. Reiz šis bēdīgs sēdējis dārza malā un pūtis kā sila priede. «Kas tev, Andrej, kaiš?» saimnieks prasījis. - «Es taisos raudāt par Dieva netaisnību!» puisis atbildējis. - «Ka tā - Dieva netaisnību?» saimnieks nesapratis. «Nu ja, netaisnību! Vai tad tā pēc tavām domām ir taisnība, ka man pimpis šūpulī saceļas un laikam zārkā vēl nebūs nolaidies!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Vīpes pag.

590.
Kādam saimniekam bijis traki slinks puisis, darbā tikko kustējies. Bet reiz saimnieks uzkāpis uz kūtsaugšas un palicis no brīnumiem vai ar vaļēju muti: puisis atmetis visu slinkumu skrējis ko kājas nes Grietai pakaļ; nosviedis šo salmos un tikpat ātri - nozibējis vien - uzrāvis brunčus augšā. «Ūja, Pēter, kur tad tu uz reizes tik nasks?» saimnieks ieprasījies. - «To jau ne es - bet to dara šitā te!» puisim kaunīgi rādījis metamo, labas kumeļa kājas resnumā.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

591.
Puiši, nākdami no siena pļavas, ierauga upmalā meitu, kuŗa tikko izpeldējusies, izkāpusi krastā, stāv ieplēstām kājām un žāvē vēdergalu saulītē. Puiši apstājas un nu skatās, ne acu nepamirkšķinādami. Beidzot viens puisis piegrūž otram ar elkoni un nopūšas: «Jā, bračīņ, tas, lūk, ir caurums, kas dod prieku un kājām vieglas dienas, likdams aizmirst - esi ēdis vai neesi!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Kalsnavā. 8. NEJAUŠI ĻAUDIS LAUKU MĀJĀS. a.    MALKAS CIRTĒJI. 592. - 595.
1. Divi malkas cirtēji gājuši meklēt naktsmājas. Kādās mājās abi malkas cirtēji iegājuši un lūguši, vai nevarētu kādu vietiņu dabūt, kur pa nakti pārgulēt. Saimniece atteikusi, ka istabā jau nu gan rūmes neesot, bet ja šie gribot gulēt uz staļļa augšas sienā, tad jau nu gan varot iet un pārgulēt. Malkas cirtēji arī bijuši mierā un jau gribējuši iet, bet meita tūliņ iešāvusies starpā un sākusi kliegt, ko nu iešot uz staļļa augšas gulēt, sagulēšot sienu, un tas sapūšot. Lai jau ejot, kur vien gribot gulēt! Lai ejot uz citām mājām. Malkas cirtēji sapratuši, ka meitai kaut kas uz kūts augšas esot, un tie nu domājuši iztaisīt kādu joku ar sirdīgo meitu. Tie atteikuši ardievu, un teikuši, ka iešot uz nāburgu mājām, varbūt, varēšot tur naktsmājas dabūt.
2.	Izgājuši laukā, bet nemaz nedomājuši uz nāburgmājām iet. Tie uzkāpuši uz
stalļaugšas, ielīduši pašā dibenā sienā un gaidījuši, vai meita pati nenākšot uz staļļa
augšas gulēt.
Necik ilgi nepagājis, ka meita ar spilveniem un deķiem augšā gan un sataisījusi mīkstu, mīkstu gultu. Pati nosēdusies uz sliekšņa un kaut ko gaidījusi. Necik ilgi nepagājis, kad uznācis gan meitas brūtgāns augšā un licies pie viņas klāt. Nu abi kādu laiku pamīlinājušies, brūtgāns piecēlies, atpogājis bikses un gribējis meitai grūst daiktu iekšā. Bet kā grūdis, tā grūdiens iznācis par spēcīgu, sapuvušie griesti ielūzuši, un abi iekrituši kūtī. Meita krizdama bijusi uz redelēm savas ribas sadauzījusi. Tā nu vaidējusi: «Vai, manas ribas, vai!» Puisis krītot bijis uzkritis uz staba gala, uz naglas pārplēsis bikses un vēl bez tam kulei visu ādu norāvis nost. Tas nu bijis bezgala dusmīgs un teicis uz brūti: «Valns lai tavas ribas parauj! Man visa kules āda palika balkas galā!» - Tas aiz sāpēm aizbēdzis projām un meitu pametis vienu pašu, kūtī vaimanājot. Tā arī aizgājusi uz māju vaidēdama.
3.	Malkas cirtēji nu visu bijuši noskatījušies un noklausījušies. Tie nu visu to joku
dzirdēdami, smējušies bez gala, un nevarējuši vien saprast, kas tur noticis, ka abi iekrituši
iekšā kūtī.
Pēc pāris nedēļām tie atkal atnākuši taīs pat mājās, un atkal lūguši naktsmājas. Mājas saimniece neko daudz neteikusi, bet meita atkal sākusi rūkt vien, rūkt vien. Malkas cirtēji nopratuši, ka meita jau būšot atkal priekšā, un naktsmājas viņiem nebūšot. Tie gribējuši meitu labi izzobot, tāpēc viens malkas cirtējs iesaucies: «Vai, manas ribas, vai!» Bet otrs malkas cirtējs iesaucies: «Valns paraun tavas ribas! Man kule palika pie baļķa karājoties!»
To dzirdēdama, meita sapratusi, ka tie esot taī naktī tiešām bijuši uz staļļa augšas, un tagad tie visu zinot. Tāpēc tā iesaukusies, lai ejot vien uz staļļa augšas un guļot nost. Šī jau arī vēlāk aiziešot un apskatīšoties, kā šie esot ietaisījuši guļas vietu.
4.	Malkas cirtēji nu bijuši uzvarējuši. Tie arī aizgājuši un apgūlušies uz staļļa
augšas. Ilgi arī nepagājis, kad meita arī bijusi augšā un lūgusies, lai nevienam par to
nestāstot, ko redzējuši taī naktī un idzirdējuši, šī došot šiem arī, tikai lai neviena vārda
nestāstot. Malkas cirtēji apņemsies arī nestāstīt neviena vārda. Meita devusi abiem
malkas cirtējiem pēc kārtas cauru nakti. No rīta meita bijusi tīri šķība un greiza palikusi,
i paiet vairs lāgā nevarējusi. Gājusi kā ar koka kājām.
Tā malkas cirtēji pie viņas uz kūtsaugšas pavadījuši vairākas nedēļas.
Uzrakstījis Jānis R-ņš, Rīgā. Teicējs Birziņš. Lubānas pag. nespējn. mājā, Madonas apr.
LFK 479, 2083. Var. no Cesvaines. LFK 72, 8024.
b.   CEĻINIEKS. 596.
Kāds ceļinieks iet vienās mājās un lūdz naktsmājas. Saimnieks arī ir ar mieru viņam atļaut pārgulēt. Ceļiniekam bijis tāds nolūks: viņš gribējis izčakarēt saimnieka meitu, jo meita bijusi nevainīga un nekā slikta nebijusi dzirdējusi. Saimnieks prasa ceļiniekam: kā viņu saucot? Šis, muļķis nebūdams, atbildējis arī, ka viņu sauc «Visipisas». Prasa viņam saimniece, kā viņu sauc? Šis negrib teikt, jo viņam esot tāds slikts vārds, labāki lai viņu saucot. kā grib. Kad nu saimniece neataidusies, tad šis teicis arī, ka viņu sauc «Pīzda». Nu. nekas, viss ir labi. Tad nāk pie viņa saimnieka meita un prasa, kā šo sauc? Šis arī,    neko nedomādams, pasaka, ka šo sauc «Aukstums». Tagad vakarā, kad visi aizgājuši gulēt, šis grib izvest savu nodomu galā. Saimnieks ar saimnieci tad šis uzmācas meitai un grib piespiest šo pie vestes. Meita vis negrib šim pieļauties, bet sauc tēvam: «Papa, man' aukstums māc!» Tēvs tad uzsauc: «Visi pisas, tais' logus cieti!» Šis - gudrinieks, saka: «Redzi, papus ar mammu arī pisas un teic, lai mēs arī pisoties!» Kad meita nevar paciest sāpes, tā sauc no jauna pēc mammas. Tagad nāk mamma un ierauga, ka ceļinieks ir uz meitas vēdera; šī skrien pie vīra un stāsta, ka meitai Pīzda uz vēdera. Saimnieks sadusmojies, uzkliedzis mammai: «Un tev, laikam, pīzda uz muguras!» Kamēr šie abi strīdas, tikmēr puisis nopisis meitu un aizlaidies lapās.
Uzrakstījusi M. J-ma, Rīgā. Teicējs Jūlijs R-nis, Stāmerienas pag., Madonas apr.
LFK 181, 893.
9. GANS. a.  MEITENES. 597.
Ganu skuķis noskatās, kā lielās meitas ar puišiem ņemas. Arī skuķis grib to joku izmēģināt. Tā nu sāk lielos puišus lenkt dienu un nakti. Reiz kāds no puišiem, kuŗam skuķa uzbāzība sāk apnikt, iesaucas: «Skuķi, kur tev prāts, ko tu puišiem kaklā ķeries, kamēr vēl pīzdai sāls trūkst (kūša)! Ja tu neliksies mierā, tad pati vēlāk dabūsi raudāt, kā sīpolus mizojot.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Stendē.

598.
Reiz klusā svētdienas pēcpusdienā mežmalā sākuši kliegt meitieši, riet suņi un blēt jēri. «Ilzes māte Ilzi sit! » ganu puika vēlāk aizelsies stāstījis. - Vakarā, kad pārdzinuši gani, saimniece Ilzei prasījusi, par ko tad māte šo kaustījusi? «Mēs ar Bimbuli pisoties saplēsām biezpiena bļodiņu,» meiča acis slaucīdama atbildējusi, «un nu mana vecā mani tikmēr trenkāja, kamēr Bimbulis samaksāja par četrām tādām bļodiņām!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Bērzaunē.

599.
Kāda meita, istabā sastrīdējusies ar otru meitu, izskrējusi laukā un, nostājusies pie šķūņa stūŗa, sākusi raudāt. Šķūnī tajā pat laikā puisis, Andrejs, «ņēmies» ap ganu Ilžuku. Meitenei tā «pekelīte» bijusi tāda pamaza, un puisis tik nomocījies vien. Te viņš izgājis laukā izmīzties, pipeli rokā turēdams - un, raudošo meitu ieraudzījis, tai uzsaucis: «Ej nu, Griet, ko nu tādu nieku dēļ raudi! Nāc labāk, ar to pašu reizi iztīrīšu arī tavas «paisītavas»!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

600.
Uz laukiem meitas pa vasaru gulējušas šķūnī, kur ik vakarus nākuši arī puiši, un tad pisušies līdz rīta gaismai. To novērojusi ganu meitene, neliels skuķis, un kādā vakarā taisījusies lielajām meitām uz šķūni līdz. Tām nu tāda knīpa nepatikusi, un šīs nu ņēmušās šo piezobot: «Uzaudzini papriekš savam speķa rausim ūsas un tad nāc!» kāda no meitām iesmējusies. «Nu, vai zini, tu, zvīga, nemaz nelielies!» skuķis, pusraudādams, iesaucies, «saimnieks pats teica, ka man esot labāks kā tev, - uz tava saru kūļa jau ādu noberžot vienā rāvienā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

601.
Vecāka un prātīgāka meita redz, ka jauns skuķis raud. «Kas tev ir?» meita prasa. -«Man... es... mēs bijām šķūnī, un tur Juris mani iesvieda salmos un... un...» - skuķis galīgi aizraujas asarās. Meita sāk smieties un saka: «Ak tu, muļķīte, un tu par to raudi! Noslauki asaras un pucē ko nagi nes! Sauc Juri, sauc Andžu, sauc katru., kuŗam tik kaut cik stāv, jo citādi jau tevi pat neviens neprecēs! Nav jau vairs senie laiki, kad vīrieši gribēja nieku dēļ mocīties; tagad; jo vieglāk, jo labāk!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

b.    KAISLĪGAS MEITENES.

602. Re', ka man taisnība! Reiz puisis svētdienas vakarā pēries pirtī. Te pie šā ienācis ganu meitēns. Uz pārsteigtā puiša jautājumu, ko viņa te meklējot, meitēns kaunīgi atbildējis, ka esot nācis palīgā muguru nomazgāt. «Kad jau tā, tā!» puisis nosmīnējis, labi saprazdams, kuŗam te «mugura jāmazgā». Meitene mazgājusi ar' puisim muguru, kamēr nonākusi līdz vēdergalam, kur pa to laiku pimpis jau iesācis savu «kārtējo danci». «Kas tev te?» meitene, izlikdamās pārsteigta, prasījusi, saņemdama pimpa galu rokā. «Tā man rundziņa, ar ko suņiem zobus dauzīt,» puisis atbildējis. «Vai tu man ar' nevarētu kādā vietā ar viņu iedauzīt?» meitene nelikusies mierā. «Nu, nāc ar' šurp uz lāvas -pamēģināsim!» puisis noteicis. «Vai, Dieviņ, cik tu labs!» skuķis iesaucies. «Es jau tādēļ vien šurp atnācu. Mēs ar Annu šorīt strīdējāmies: viņa teica, ka tu tikai lielas meitas gribot, bet tādām mīzelnīcām, kā man, i virsū neskatoties, - nu, un re', ka man taisnība!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

603.
Kāda neliela, gadus trīspadsmit veca meitene sākusi viena pati gulēt klētiņā, puišus gaidīdama. Kad nu neviens nenācis, meitene, sadusmota, citiem stāstījusi: «Jā, lai nu saka, ko grib, bet tie mūsu puiši ir un ir tīrie nejēgas. Nu. ko viņi gan domā, laikam, es pati iešu šiem solīties! Nekā nebūs! Agrāk, tā bij cita lieta, bet tagad man visas lietas uz mata tādas pašas, kā lielajām meitām. Šie domā, ja iebāzīs to žvanguli tādā vietā ar vilka spalvu, tad labāk būs? Nu, man jau ar' drīz tāpat būs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Odzienā.

604.
Reiz ganu meita ganījusi ceļmalā govis. Gaŗām gājis vecs tēvs un devis dievpalīgu. «Paldies, onkulīt; kur jūs ejat?» - «Eju dēlam sievu meklēt!» - «Vai, onkulīt, ņemat mani!» - «Ko nu, meit, es tevi, tu jau vēl maza.» - «Ak. nē, lai es pati vēl maza, par to man tā čāča jau liela.» - «Kā tad tu, meit, zini?» - «E, nāburgu Jančam tik liels kā kumeļam, un tam ir pašā laikā!»
Uzrakstījusi Alma M-ne, Rīgā. Teicēja Anna St-ts, Patkules p., Madonas apr.
LFK 450, 976.
605. Ganu meitas lūgšana. Reiz ganu meitēns nakti ielīdis pie saimnieka un lūdzis, lai šis viņai iztaisot to «siku-miku». Saimnieks, būdams jau pavecs cilvēks, ņēmies meiteni atrunāt: tā jau nevarot, šis ar' esot precējies, un viņa vēl tik jauna; gan jau gadīšoties kāds, kas viņu pats lūgdams lūgšoties, lai dodot. «Nekā, Edes tēvs, es nemaz vairs negribu gaidīt!» meitene vai raudādama iesaukusies. «Diezin, vai tāds pavisam kādreiz nāks? Un vai tad tev mana peža nepatīk, - kas viņai ir sliktāks, kā lielajām meitām?» Uz to vecajam nekā nav bijis ko iebilst, un šis cēlis gan kāju pāri.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

606. Kad sāk skriet šermuļi pa kauliem, tad rauj tik ārā! Reiz naktī pusaudžu skuķis uzlīdis uz staļļaugšu, kur gulējis mājas puisis Andrievs, kas jau visā apkārtnē ticis daudzināts kā lielākais uzpisējs. Skuķis, kas vēl ne reizes nebijis dabūjis, nolēmis savu «kronīti» uzmaukt Andrejam uz pimpa. Meitēns nogūlies puisim blakus, spiedies drebēdams šim klāt, bet tas ne ausu nekustinājis. Meitene, redzēdama, ka tā nekā nebūs, sākusi šim taustīt pa biksēm un lūgusies: «Izpis mani, izpis - es ar' gribu tāpat, kā lielās meitas!» - «Vai tu neiesi gulēt!» puisis dusmīgi, griezdamies uz otriem sāniem, norūcis. «Rītu, tad sāks pinkšķēt, ja šonakt kas kā noies..!» - «Nepinkšķēšu vis,» meitene dedzīgi iesaukusies, «es zinu, kā vajag: saspied tik kājas, un kad sāk skriet šermuļi pa kauliem, tad rauj laukā, nebūs ne bērna, ne kā!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

607.
Kādreiz klētiņā lielās meitas gultā apgulstas ganu meitēns - skuķis, gadu trīspadsmit vecs. Naktī kāds no kaimiņu puišiem nāk meitās. Tas, pa vecam paradumam, ieiet klētiņā un apgulstas gulētājai blakus. Daudz laika nekavēdams, puisis ceļ šai krekliņu uz augšu, bet pašā pēdējā brīdī jūt, ka nav viss tā, kā vajadzētu. Aptausta labāk un. paģidis, ka meitas vietā guļ ganu skuķis, ātri pieceļas un, bikses pogādams, taisās projām. Bet meitēns, šo strauji aiz svārku stūŗa saķerdams, iesaucas: «Muļķi, kur tu skriesi, kas tad man ir citādāks kā lielajām meitām?»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Stendē.

608.
Iedams zirgus atsiet, saimnieks saticis ganu zēnu Janku, kas aizelsies skrējis uz mājas pusi. «Kas tad nu?» satrūcies prasījis saimnieks, «vai kāda nelaime lopos, vai?» - «Nē jau,» - sviedrus slaucīdams atsaucies puika, - «tikai otrai ganei, Līzei, briesmīgi «niezot», laikam būs pežā kukaiņi salīduši. Tādēļ Līze mani sūtīja uz māju, lai atnesot vienu zupas burkānu, ar ko tos kutinātājus izbadīt!» - «Ak, tā!» noteicis saimnieks, «ej kaut kur drusku nosnausties, es pats aiziešu, apskatīšos.» - «Bet burkāns?» - neatlaidies zēns. «Nekas, nekas,» saimnieks puiku mierinājis, «ej vien droši, šoreiz tos «kukaiņus» es pats ar savu «burkānu» aizbaidīšu. Arī uz priekšu, ja kādai no meitām vajaga «burkāna», tad pasaki tikai man.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurē.
c.   PIEAUGUŠI VĪRIEŠI PAVED MEITENES.
Puspiedzērušam puisim sagribējies pist. Šis noķēris ganu Līžuku, nogūlies aiz krūma un nu ņēmies šo spaidīt un knaibīt, - pogājis vaļā podziņas un vilcis zemē lindraciņus. Skuķis nebijis vis uz mutes kritis: patikt jau viņai paticis, ka liels puisis no šās grib, bet nu, tāpat modes pēc, vēl turējusies pretī. Puisi tas vēl vairāk sakairinājis, un šis ar vienu rāvienu skuķi kailu noplēzdams, iesaucies: «Ko nu čīksti, ko spārdies; nesāksi pie laika taisnus ceļus iet, aizaugs caurumiņš pavisam: redzēs, ko tad darīsi!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Odzienā.

610.
Ganu meitene aizskrējusi reiz lielajām meitām līdz uz šķūni gulēt. Nakti pie meitām sanākuši puisi, un vecākais no tiem, visā pagastā pazīstams uzpisējs, piegūlies pie meitenes un abi elsuši visu nakti, līdz lielai gaismai. - Kad puiši aizgājuši, lielās meitas mazajai prasījušas, kā nu paticis - nu gan, laikam, pavēdere būšot kā kaudžu vieta izplēsta? «Nekā nebij,» meitene iesaukusies, «ar ko tad šis lai izplēš: visa lieta četri colli gaŗa! A es pati, kā lieku balto burkānu iekšā, tad i paplešos, ka ir ko redzēt!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā.

611.
Lielās meitas reiz atradušas pļavā aiz siena gubiņas puisi Juri pisoties ar ganu Anneli. Puisis sakaunējies, aizgājis, bet meitene spītīgi iesaukusies: «Nu, nekauņas, rādiet nu, rādiet zobus, cik gribiet: Juris man ielika «rociņu», bet jūs te zvīgojiet tādēļ, ka pašām gribas!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā.

612.
Lielā meita un ganu meitene, abas pa vasaru gulējušas klētiņā. Sestdienas vakarā atnākuši divi puiši, un kamēr viens pie lielās, otrs sācis ņurdzīt mazo. Pēc maza brīža meitene iekliegusies: «Minn', ē, Minn', viņš man duŗ!» - «Ko nu tu kliedz, kā muļķe,» Minna šo apsaukusi, «man jau ar' duŗ, kāt' es nekā nesaku! Tā jau visi puiši meitām dara - vai tad tev nu gabalu atplēsīs? Guli vien mierīgi: vēlāk, kad nesāpēs, i pašai patiks!»
Otrā rītā, kad puiši aizgājuši, Minna meitenei smiedamās uzprasījusi: «Nu, kā patika pirmo reiz ar lielu puisi? Vai es neteicu, ka gabalu neatplēsīs!» - «Gabalu jau nu neatplēsa vis,» meitene, tikko asaras valdīdama, iesaukusies, «bet jaunais krekliņš priekšā vienās lupatās, un gultiņa ar slapja!» - «Gan jau gultiņa izkaltīs!» Minna šo mierinājusi. «Bet pie krekliņa jau tu pati esi vainīga: kam nepacēli uz augšu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurē.

613. Divi puiši un ganu meita. Kādreiz divi puiši gājuši pie vienas ganu meitas, kuŗa krūmos ganījusi lopus. Norunājusi tā: vispirms ies un dabūs, kā pienākas, viens, pēc tam otrs. Pirmais puisis piegājis pie meitas, izvilcis no bikšu kabatas un iedevis šai pāris konfektes, drusku parunājies un ķēries pie lietas, - sak' vai tad šī grib, lai šo ar «kumpektēm» kāds par velti baro: vilcis tik meitu pie zemes un cēlis šai brunčus augšā. Bet meita, negribēdama dot un būdama stipra un dūšīga, izrāvusies puisim un metusies bēgt. Puisis, bikses rokā turēdams, šai pakaļ. Bet otrs, krūmos stāvēdams, kliedzis: «Piespied, Andrej, ja tā mauka tiks no skutas malā, tad ne tu dabūsi, ne es!» d.    PIEAUGUŠAS MEITAS PAVEDINA PUIKAS.

614.
Kāda meita bijusi jau krietni gados. Puiši vairs uz šo nemaz neskatījušies. Meita apcēlusi ganu zēnu. Bet puika vēl bijis pavisam jauns un no tādām lietām nekā nesapratis. Meita izņurcījusi, izņurcījusi puiku, bet šis kā nekā, tā nekā. Beidzot meita ieprasīsies: «Nu, kāpēc tu man nekā nedari?» - «Man jau vēl nestāv!» puika žēli atbildējis. Pieķer man pie pupiem, gan tad stāvēs!» pamācījusi meita.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā.

615.
Reiz veca meita ievedusi ganu Janku šķūnī un gribējusi, lai šis viņai ieliek «to rociņu». Bet puikam no tādām lietām vēl bijis tā kā drusku kauns un šis, gulošo meitu apskatīdams, iesaucies: «Mūsu Minna zied kā roze - paceļ brunčus, plika doze!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ķemeros.

616. Kādai meitai sagribējies, tamdēļ šī aizsaukusi ganu Janci uz pelavu pūnīti un sākusi to mācīt, kas un kā jādara. Bet ko nu Jancis: tam priekš tādām lietām bijis laika gana, un šis tik smējis vien. Tas meitu sadusmojis un šī, dūres dauzīdama, iesaukusies: «Pagaidi tik tu man, sivēns tāds - īstu mantu smādēt! Paies pāris gadiņi, tad pežas dēļ no jumta uz ecēšām lēksi, bet tad tu manis pēc varēsi vai meli izkārt, - ar' nedabūsi!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

617.
Puiši aizjājuši pieguļā. Saimnieks arī bijis kaut kur izbraucis un mājās pa nakti palikuši tikai gadus divpadsmit vecais ganu zēns un kalpone - spirgta, dūšīga meita. Tā bijusi iesākusi puišiem dot vai divreiz dienā. Tagad, ilgāku laiku nedabūjusi, naktī ielīdusi zēna gultā, sākusi šo spaidīt un knaibīt, pataustījusi pipelīti un teikusi, ka šim jau drīzi vien būšot tikpat liela, kā puisim Andrējam. Zēns, kas vēl nebijis apradis, ka citi ap šā pautiem grābstās, mēģinājis meitu izgrūzt no gultas ārā. Kad tas nu neizdevies, tad gribējis pats celties augšā. Bet līdz ko šis pakustējies, meita domājusi, ka šis nu tūliņ kāps viņai virsū un ātri sarāvusi brunčus uz augšu, ieprasīdamās: «Nu, vai tad tev arī gribas?» - «Gribas gan,» - atbildējis puika. «Kā tad?» meita to vēl ķircinājusi. - «Mīzt gribas, palaid, lai es tieku no gultas laukā!» - un ātri puika izlēcis no gultiņas un izskrējis laukā. Bet meita palikusi guļot ar izplestām kājām un saceltiem brunčiem.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mārcienā.

618.
Kādās mājās bijis daudz meitu. No vīrišķu gājuma vairāk nebijis, kā tikai viens ganu zēns. Tās citas meitas nu vēl kā nekā, bet viena bijusi tāda pavecāka, un kad nu tai sagribējies, tad nebijis nekur kur sprukt; ne vairs bijusi dienu strādātāja, ne naktī gulētāja. Reiz šī šķūnī satikusi ganu zēnu, un nu ņēmusies šo mācīt, kā pie meitām jāguļ, kas jādara. Puika arī vairs nebijis vis muļķis, tūlīt sapratis, kas par lietu. Tas nu vai ikdienas pisis veco meitu, ka čīkst vien. Meita atkal puikam par to uztaisījusi mīkstu gultu, nospērusi saimniecei krējumu un olas un nesusi tam uz ganiem, lai jau nu šis pavisam nenonīkstot. Saimniece to ievērojusi un nevarējusi saprast, kāpēc tā meita puiku tik traki baro un lutina. Reiz viņa aizgājusi uz ganiem un prasījusi zēnam pašam, ko tad šis tik labu tai Grietai darot, ka šī viņam vienam pašam atdodot visas olas un visu krējumu. «E, e, ē, saimniec, cik jūs dumja, nekā nesaprotiet!» smējies puika, «es meitām labs puisītis, palīdzu dienu, palīdzu nakti.» - «Ko tad tu šij palīdzi?» - tā saimniece. «Nu, dienā palīdzu salmus bāzt, bet naktī «šķirbas izbadīt»!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

619.
Kāda saimniekmeita, ap gadu 40, kuŗai neviens puisis vairs negājis tuvumā, ieskatījusies sārtajā ganu zēnā un sākusi to jāt. Puikam drīz vien sārtie vaigi iekrituši, un pats palicis kā kaulu kambaris. Reiz atnākusi māte ciemā, - pārbijusies, tikko vairs savu dēlu pazinusi. Sākusi prašņāt: kas tā par vainu; vai ēst nedodot? - Nē, ēst dodot labi! -Nu, kas tad, lai tak šis runājot! - Puika ilgi liedzies, - beigās tad arī teicis: «Jā, nu kā tad lai dīvo: pa dienu jāiet ganot, pa nakti jāpitāt!» -
(No šī: ja kādam paziņam apprasās, kur šis tāds bāls, tas atbild: «Nu, pa dienu jāiet ganot (arī kaut kuŗā darbā), pa nakti jāpitāt!»)
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

e.  ATSPERTENE.

620.
Saimniece pamanījusi, ka saimnieks uz to vien pusi velk, kur ganu Līžuks lopus gana. Reiz saimniece tā klusu palūrējusi un redzējusi: kā tad, pisas abi kā velna plēšami. «Nu, tas tak par traku! Vai tu, vecais, turks esi, vai, ka ar mani vien nepietiek? Sāks vēl grābāties ap puspagasta meitiešiem!» saimniece iekliegusies. Bet saimnieks, mierīgi pimpi biksēs kārtodams, noteicis: «Ni jov turks, ni - tik, eče, Līžukam tā atspertene stingrāka kā tev!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā.

621.
Netālu no lauka, kuŗā strādājuši strādnieki labību novākdami, ganījies ganāmpulks. Gans, gadus divpadsmit vecs zēns, palīdzējis strādniekiem darbā. Puika strādājot ievērojis, ka kalpone Anna, jaunajam saimniekam klāt esot, smejas vienos smieklos. Kad kāds no strādniekiem iejautājies, kas tad nu Annai esot šodien noticis, puika noteicis: «Ko nu tu kā muļķis prasi! Vai tad tu neredzi, ka Annai «niez», drīz būs pežā ugunsgrēks, tad tik saturies, ka arī tev nav uz «dzēšanu» jāskrien!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurē.
f.  KAD REDZ VISU PASAULI. 622.
Reiz ganos puikam pazudis no ganāmpulka kuilis. Zēns sadzinis lopus mājā, bet pats, baidīdamies no saimnieces, ka tā nedabū zināt, aizgājis un noslēpies šķūnī uz siena strēķa. Pēc brītiņa šķūnī ienācis saimnieks ar jauno mājas kalponi. Kalponi tas nostiepis sienā un sācis «apstrādāt». Puika, no tādām lietām nekā nezinādams, tikai skatījies un brīnījies. Pie tam tas salīdzinājis savu lietiņu ar saimnieka «metamo», kas bijusi tikpat resna, kā viņļaužu kumeļam. Šinī brīdī kalpone, spēcīgi ar rokām un kājām ap saimnieku apvīdamās, iesaukusies, ka nu gan ši aiz lielas laimes redzot visu pasauli. «Vai, tad ir labi,» iekliedzies puika, «tad nu tikai paskaties, kur tagad ir mans kuilis.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Krustpilī.

623.
Vienam saimniekam bijis gans, kas visu vasaru labi ganījis govis. Pienākusi Jāņu sestdiena. Ganu puika, gribēdams labāk pabarot govis, ielaidis tās dziļāk mežā, kur lielāka zāle. Vakarā, mājās dzenot, saimniece izskaita un redz, ka trūkst viena teļa. Puikam nedod ne Jāņa sieru, ne miestiņu, bet triec uz mežu meklēt teļu. Ganam bailes iet naktī mežā. Tas ieiet pirtiņā, palien zem kubla, lai pārgulētu te nakti un rītā ietu meklēt teļu. Pēc kāda laiciņa pirtī ienāk saimnieka meita ar dienas puisi, noģērbjas un kāpj uz lāvas mazgāties. Kad šie abi iekarsuši, sāk taisīt «to joku». Meita prasa Jānim, kā šis labi jūtoties. Šis, no uztraukuma pārņemts, atbild, ka jūtoties kā septītās debesīs un redzot visu pasauli. Puika, zem kubula sēdēdams, domā: «Kad jau viņš redz visu pasauli, tad jau manu teļu arī redzēs.» Puika paceļ kubula malu un prasa: «Mīļais Jānīt, ja tu redzi visu pasauli, tad jau manus teļus arī redzēsi, tie tepast mežā.» Jānis ar meitu pārbijušies, izskrien no pirts un laiž prom uz mājām. Puika, salasījis puiša un nieitas drēbes, aiznes tās saimniecei un visu izstāsta. Saimniece par to dod puikam sieru un olu un dzen puisi uz mežu teļu meklēt
Uzrakstījusi M. J-zeme, Jaunpils pag;.. Tukuma apr. Teicējs Jūlijs R-nis,   Stāmerienes pag., Madonas
apr.
LFK 181, 552.

g.    TAS, KAS AUGŠĀ.

624. - 625.
1.	Kāds puika ganījis sava tēva lopus. Kādu dienu tam pazuduši divi teļi.Tas pārdzinis lopus mājās, bet tēvs tam nedevis ne vakariņas paēst, dzinis tūlīt teļus meklēt. Nu, nabadziņš, gājis meklēt. Palicis pavisam tumšs, un sācis līt lietus. Zēns iegājis viens mežā un apmaldījies. Tas tur staigājis, staigājis, bet no meža ārā neticis.Te tas ieraudzījis vienas mājas, kuŗas logos degusi uguns. Zēns aizgājis un redzējis, ka tur notiek kāzas un dejo. Zēns domājis, ka viņš tur tāds slapjš nevar iet, un tas gājis prom. Te tas ieraudzījis vecu riju un iegājis iekšā. Puika uzlīdis uz ārdiem. Tur tam bijis pavisam silti. Te pēc kāda laika ienācis kāds vīrs un sieviete. Sievietei bijis rokā šķīvis ar desām un svece. Tie apsēdušies pie krāsns. Vīrietis izvilcis no kabatas šņabi. Tie abi sākuši dzert un ēst. Te meita apgūlusies, sacēlusi kājas un sacījusi: «Te var visu pasaules mantu redzēt!» Te puika kliedzis no augšas: «Vai manus teļus arī var redzēt?» To izdzirduši, abi sabaidījušies un aizskrējuši projām.
2.	Tagad puika nokāpis no ārdiem, piegājis pie palikušiem bulkiem un desām, krietni paēdis, izdzēris atlikušo brandvīnu, iebāzis kabatās atlikušos bulku gabaliņus, izgājis laukā un uzkāpis salmu kaudzē. Pēc maza brītiņa tas dzirdējis, ka pa apakšu čabinās. Puika sācis klausīties un izdzirdis, ka sievietes balss saka: «Bet kas viņam dos maizi?» Vīrieša balss atbildējusi: «Tas, kas augšā!» - Puika no augšas kliedzis: «Bet man tik divi kumosiņi maizes ir kabatā!» Pārītis sabaidījies un laidis ļekas vaļā. Puika nokāpis zemē un domājis, ka nu vairs labi nebūšot. Gājis prom uz māju. Pārgājis mājās. Teļi jau bijuši paši pārnākuši mājās. Nu zēnam vairs bēdu nebijis.
Uzrakstījis V. L-skis, Sniķeres pag., Ukru pam. skolā.
Teicējs Miķelis M-ģelis. LFK 555, 131a.
i.    GANU ZĒNS IZGLĀBJ PUIŠUS NO NELAIMES. 626. Siena pļavā.
Kādreiz pļāvēji pļavā pašlaik ēduši pusdienu. Visi salaidušies ap spainīti gan sēdus, gan guļus un strēbuši zirņu putru. Kāda kalpone, sēdus sēdēdama, sakrustojusi kājas tā, ka visa petene bijusi redzama tikpat ka uz delnas, un pie tam vēl tā no neparastā stāvokļa atplētusies vaļā. To pamanījis puisis Andrējs. Tam nu tā sacēlies, ka vairs nekur likties. Tas cēlies augšā un, iedams uz šķūņa pusi, noteicis, ka jāejot drusku nodzerties. Pa to laiku arī otrs puisis, Pēteris, ieskatījies starp sakrustotām kājām, un tam nu uznākusi tāda pat ķibele, kā pirmajam. Tas arī piecēlies un, iedams uz upmalu, noteicis, ka iešot «zirgus padzirdīt». To noskatījies ganu zēns, tas tūlīt zinājis, kas lielajiem puišiem par nelaimi. Ātri tas pasmēlis karotē zirņu putru, un - šmiukt! putra jau mazgājusi «žāvēšanai izlikto lietu». Zēns pats priecīgi saucis: «Andrēj, Andrēj, nāc drīz, redzēsi, kā Amālei visi zirņi saskrēja caurumā!» Bet Andrējs vēl nedabūjis atjēgties, kas par lietu, kad jau pār zēna galvu lidojušas karotes un maizes gabali. Zēns mucis uz upes pusi, bet netālu no upes, puikas muguru ķēris arī pats putras spainis, saniknotās meitas sviests. Pārējie pļāvēji smējušies, vēderus turēdami, nemaz nežēlodami izputināto pusdienu.
(Patiess notikums 1925. g. vasarā.) Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mārcienā.

j.    GANS UN DZĪVNIEKI.

627.
Gans ierauga, ka vērsis uzlec govij virsū, uzšauj šim ar pātagu un nosaka: «Ak, tavu slinku pagānu, pats ar savām kājām vairs nemaz negrib iet!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Odzienas pag.

628.
Pie kāda saimnieka kalpojis ganu zēns. Puika visādi bijis prātīgs un gudri runājis. Reiz viena govs meklējusies buļļos. Saimnieks pats vedis govi uz kaimiņu bulli, bet puikam tā bijusi jāpadzen. Saimnieks ar govi gājis dūšīgi uz priekšu, bet puika palicis arvienu vairāk nopakaļus. Saimieks, nomanīdams, ka puika paliek tik tāļu pakaļā, uzsaucis: «Dzen, dzen, ko tu paliec tik tāļu!» Puika atteicis: «Es, saimnieks domāju...» Gājuši atkal tālāk. Puika atkal palicis tāļu pakaļā. Saimnieks saskaities un saucis: «Dzen, dzen, ko tu nāc no pakaļas, galvu nodūris?» - «Es, saimnieks: domāju... » atteicis puika. «Nu, ko tad tu tā domā, ka ne paiet nevari?» jautājis saimnieks. - «Es domāju visu laiku, kā mēs to govi zemē dabūsim?.. »
Uzrakstījis Jānis L-skis, Rīgas skol. inst. Teicējs H. V-ņš, no Ķēču pag.
LFK 280, 2232.
Var. no Valmieras, Rīgas. PBK.

629.
Meita ganījusi cūkas. Te kāda liela aizpērnā cūka laidusies skriet uz mājas pusi, bet meita šai pakaļ, labinādama un saukdama: «Cūciņ, māsiņ, - cūciņ, māsiņ, kur nu skriesi?» Bet. redzēdama, ka šī neklausa, pārskaitusies iekliegusies: «Uš, kur nu. mauka!»
Uzrakstījis Olģerts. Noklausīta Ungurā.
Zēns ganījis saimnieka cūkas. Viņam bijis līdz arī suns, bet suns bijis ļoti niķīgs un nepaklausīgs. Reiz suns sācis cūkas trenkāt un ietriecis vienu cūku žoga spraugā. Cūka tā iespiedusies, ka netikusi vairs ne uz priekšu, ne atpakaļ. Suns tā saplosījis cūkas dirsu, ka šī turpat uz vietas nosprāgusi. Lai gan saimnieks cūku devis saimei apēst, tomēr rudenī puikam norēķinājis no algas. Puikas tēvs iesūdzējis saimnieku tiesai. Puika atsaukts tiesā kā liecinieks. Ilgi strīdījušies un runājuši. Tiesa nevarējusi saprast, kā tas viss noticis. Tiesa prasījusi puikam, kā tad tur īsti bijis? Puika stāstījis: «Tūka tklēja, tunt tklēja, et tklēju, viti tklējām, et nekā nevaleju dalīt!» Tiesa prasa, lai stāsta skaidrāki. Puika noskaities, ka viņu nesaprot, uzsaucis tiesai: «Ak, tad jūt viti tādi multi etat. Tad et tātītu tkaidlāk. Nu, pal piemēlu: taimniekt il tā tūka, jūt, tietat kungi, etat tat tunt, vint ietplūt iekt doga, un jūt viņam taī diltā iektā.»
Uzrakstījusi S. R. Teicēja S. F., Rīgā.

631.
Mazais Jānītis pārdzinis mājās cūkas un stāstījis mātei: «Pie manām cūkām atklēja nābulgu tuilit, utkāpa mūtu tūtenei mugulā un ad aittaitīja atit, lai et to nepadītot. Bet et jau tāpat padinu!»
Teicējs R. Š-ka, 45 g. v., Valkā. Var. no Valmieras, Rīgas. PBK.

632.
Puika gana cūkas, sadzen mājās, skaita, iztrūkst lielais kuilis. Puika meklē, bet neatrod. Sāk raudāt. Pienāk saimniece un vaicā, ko tad šis raudot? - «Lielā kuiļa nav.» - «Tad jau būs aizskrējis pie kaimiņu cūkas; tec, dēls, pie kaimiņiem, apskatīties!» Puika aizskrien, un pēc laiciņa nāk abi: kuilis pa priekšu, teciņiem, rūkdams, puika nopakaļus, visu laiku vicinādams ar rīksti: «Re' nu, Jēcīt, vai neteicu. Kur tad bija?» - «Ieskrienu kaimiņu sētā, skatos,šis uzkāpis lielai kaimiņu cūkai mugurā. Kad es pienāku klāt, gudrinieks aiztaisa acis, domā, ka es šo nepazīšu. Kā vilku ar rīksti, tā mājās gan!»
Uzrakstījis T. Ābeltiņš, Ļaudonā 1920. g.

633.
Piebalgā reizi divi ganu puikas atradusi vilka alu ar maziem vilcēniem. Puikas nosprieduši mazajiem vilcēniem sadzīt tapiņas pakaļā. Viens puika tamdēļ ielīdis alā pie vilcēniem, otrs palicis ārā. Te piepēži atskrējusi vilka māte un līdusi alā. Ārpusē stāvošais puika, redzēdams, ka nu būs draugam slikti, noķēris vilka māti aiz astes un turējis ciet. Alā esošais puika saucis: «Andž', brāl', timš' metas!» - «Kad stebere (aste) trūcīs, tad velns tevi rāvīs!» atsaucis otrs puika.
Uzrakstījis O. D-te, Mellužos. Teicējs K. A-lis, 77 g. v., Lubānā.
Var. LTA 1315.
634. Lai pamēģina pats.
Kāds saimnieks ganu ceļā satiek ganu ar lopiem. Viņš redz, ka auns ir pavisam savārdzis un iet streipuļodams, nokārtu galvu. Saimnieks brīnās: «Nez', kas tam aunam par vainu, tīri tāds kā pie sprāgšanas!»
Gans parausta plecus, bet pagriezies čukst saimnieka mazajam dēlēnam: «Eku brīnumi! - diez', ko viņš pats teiktu, ka viņam būtu jaaplec piecdesmit aitas.»
Dēlēns tūliņ steidz ziņot tēvam: «Tēt, aplec tu tās piecdesmit aitas, tad tu ar' būsi tāds kā auns!»
Uzrakstījis P-vedis. Stāstījis K. U-ts, Igatē.

k.    VAĻINIECE UN GANU MEITA.

Kādam saimniekam bijis labs sugas auns. Rudeni, kad auni sākuši aitas trenkāt, vaļiniece paslepen piedzinusi savu aitiņu pie saimnieka pulka, cerēdama, ka, varbūt, auns aplēks arī šās aitiņu - būs jēriņi kā pūpoliņi. Drīz viens aums sācis ar' šās aitiņu trenkāt, bet ganu meitene, pazīdama svešu aitu, skrējusi šķirt šos laukā. «Nu tu Dieva rokā!» vaļiniece iekliegusies, «maukas bērns, vai tu liksi aitām mieru - ja viss izies par labu, es tev tādu cimdu pāri iedošu kā pupu ziedu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

10.  PIRTĪ.
a.   VELNS UN SIEVIETE. 635.
Kādreiz sestdienas vakarā velns gājis gar pirti, kur sievietes mazgājušās. Pavēris durvis, tas sasitis rokas un teicis: «Vai, kādi te ļautiņi: pauti pie krūtīm un bārda staklē» un velns aizskrējis prom.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teicēja Karlīna V-ne, 62 g. v.. Ķieģeļu pag., Valmieras apr.
LFK 23. 10084.
b. MĪLESTĪBA PIRTĪ. 636.
Kādās mājās meitai bijis paradums vienmēr iet uz pirti un pa tumsu uz lāvas mazgāties. Tās pašas mājas puisis grib izmantot gadījumu. Aizsteidzas uz pirti, noģērbjas, paslēpjas un gaida. Pirtī ieiet veca sieviņa. Uzkāpj lāvā un sāk mazgāties. Puisis mudīgi klāt un panāk savu. Vecenīte saka: «Paldievs, dēliņ, paldievs! Septiņi gadi nav skurstenis slaucīts!»
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīga. LFK 23, 2450.

637.
Kāds vīrs izlielījies, ka viņa sieva gan nevienam citam vīrietim nepadodoties. To sadzirdējis kāds puisis. Tas apsolījies, ka viņš gan dabūšot, lai tikai vīrs nenākot palīgā un lai atļaujot viņam pilnīgu vaļu. Vīrs arī bijis ar mieru, jo viņš zinājis, ka sieva ir varen stipra. Sestdienā puisis novaktējis, kad sieva pirtī mazgājusies - un tagad tai uzklupis. Vīrs aiz durvīm klausījies. Juzdams, ka sievai sāk iet diezgan plāni, tas saucis: «Šķobies, grozies, nepadodies! Šauj roku priekšā !»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Noklausīta Vidrižu pag.
638.
Reiz kādās mājās dzīvojis samīlējies pāris - puisis un meita. Viņi savu mīlestību baudījuši vienmēr pirtī. Kādu sestdienas vakaru viņi gājuši atkal uz pirti. Saimnieks tomēr gribējis zināt, ko tad šie īsti taī pirtī vienmēr tur tik bieži darot: tāpēc aizsteidzies šiem pa priekšu un palīdis zem lāvas. Tikko šie ienākuši pirtī, tā uz lāvas augšā. Puisis teicis: «Mēs visādi to «joku» esam taisījuši, bet tā, kā zirgi taisa, tā vēl nekad. Nometies tu četrrāpus uz lāvas, un es tev lekšu kā ērzelis mugurā.» Meita bijusi ar mieru. Viņa nometusies tupus, bet puisis zviedzis: «Ī-ha-ha, ī-ha-ha», un meties meitai virsū. Šī atzviegusi drusku smalkāki. Saimnieks klausījies, klausījies, un tad teicis: «Tprū!» Nu šie tāpat pliki no pirts laukā, un saimnieks vairss savu mūžu viņus neesot redzējis.
Uzrakstījis Jānis L-skis, Rīgā. Teicējs J. P-ņš, Nītaures pag.
LFK 280, 1996.

c.     MEITAI BRĪNUMS - TĒVAM BRĪNUMS.

639.
Meita taisījusies iet uz pirti. Māte teikusi: «Nu tik tu nomazgājies labi balta!» Bet meita, no pirts pārnākusi, sūdzas: «Māmiņ, es mazgājos, mazgājos, bet kā melns, tā melns! Kaimiņu Jānelis teica, ka viņš esot gluži balts nomazgājies.» Māte sūtījusi meitu pie Jāneļa, lai tas pamācot, kā nomazgāties viscaur gluži baltai.
Uzrakstījis Fr. G-bis, Vandzenes pag. Teicēja Gotlība Gruno, ap 70 g. v., no Dobeles.
LFK 631, 527.

640.
Reiz tēvs ar māti iegājuši pirtī pērties. Tēvs mātei kaut ko ieraudzījis un prasījis, kur šī to esot ņēmusi? Māte atbildējusi, ka to šai tēvs esot iesviedis. Tēvs nu teicis: «Ak tavu taisnu svētdienu, trāpīt taisni tā, kā vajadzējis!»
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīg-ā. Teicēja Ģertrūde H-st, Cesvaines pag., Madonas apr. Noklausīta Cēsu
apkārtnē.
LFK 72, 9118.
d.  PUIŠI BAIDĒ MEITAS. 641.
Reiz puiši dabūjuši zināt, ka kaimiņu meitas ies uz pirti. Viņi nolēmuši tās «izmozēt». Domāts - darīts;. Aizgājuši agrāk un palīduši zem lāvas. Atnākušas meitas, noģērbušās, un sākušas pērties. Vienai meitai gadījies nejauši appirsties. Otra prasa: «Velns, kas tur pirda?» Bet puiši, gudrinieki, saka pārgrozītā, rupjā balsī: «Es gan nepērdu.» Meitas, domādamas, ka palāvē tiešām velns, metušās plikas bēgt uz istabu, atstādamas drēbes pirtī.
Uzrakstījis Pauls T-manis, Vecpiebalgā. Teicēja Līze V-zis, 59 g. v. 642. (var.)
Kurzemē divas māsas gājušas pēdējās uz pirti mazgāties. Bet viņas nezinājušas, ka pirtī zem sola paslēpies puisis, lai meitas kailas aplūkotu. Guļot zem sola, uz kuŗa meitas sēdējušas, puisis palaidis smaku. Viena māsa teikusi uz otru: «Mās', kas tā par nelabu smaku?» - «Es nezinu, es neesmu bezdējusi.» - «Es arī ne,» atteikusi pirmā. Nu puisis no beņķa apakšas teicis dobjā balsī: «Es arī neesmu bezdējis!» Meitas pārbijušās no savādās balss un kailas aizskrējušas uz istabu.
Uzrakst. Kārlis B-ms, Rīgā. Teicējs E. Br-dis, Vānes pag.,Talsu apr.
LFK 23, 6796.
e.   BRAUCĪŠANA.

643.
Kāda meita palikusi slima. Ataicinājuši kādu vecu, kurlu sievu meitu ārstēt. Šī likusi izkurināt pirti, aizvedusī meitu pirtī, likusi tai uzkāpt uz lāvas, tad sametusi labu garu un sākusi meitu braucīt. Šī braucīdama saspiedusi labi cieti meitas vēderu, tā ka tā nopirdusies. Vecene, kā kurla būdama, teikusi: «Nu būs labi, jo māte jau runā pretī.»
Uzrakstījis J. K-ģis, Valgales pag.

644.
Čigāniete ārstējusi kādu meitu, aizvedusi pirtī, sametusi labu garu, braucījusi un pērusi, tad teikusi: «Nu tu droši būsi vesela, tev jau nekāda liela vaina nebija, tik vēdera galā tāda maza švīka pušu.»
Uzrakstījis J. K-ģis, Valgales pag. f.    KOPĪGA UN ŠĶIRTA MAZGĀŠANĀS.
645.
Uz laukiem vēl šobaltdien dažos apvidos puiši ar meitām pa kluso pusi iet kopā pirtī. Reiz, tā peŗoties un ar silto ūdeni laistoties, kādam no puišiem sāk celties. Šis nu spiežas vien, spiežas vien Madei tuvāk. Madei arī tā spiešanās tīri labi patīk, bet redzēdama, ka tā lieta paliek par karstu, Made ar rokām gaiņādamās, iesaucas: «Ūja. Ješka, trakais, neuzgrūd nu uz krāsns!» Bet Ješka tik nosēcas: - «Spied pakaļu stūrī un paplēt drusku kājas!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Majoros.

646. Saimnieks.
Meita pirtī peŗas. Te durvis klusu atveŗas, un ienāk saimnieks. Meita sabijusies, grib sākt kliegt, bet saimnieks šai uzsauc: «Tur' nu, Ann', strebjamo cieti, vai tā tava pirts, ka tu tā gribi bļaustīties! palūk, es tev lakatu lai atnesu kā godīgai meitai!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
647.
Sestdienas vakaros puiši parasti gājuši pirmie uz pirti un pēc tam meitieši. Bet reiz šī kārtība tikusi izjaukta: pirmā mazgāties aizgājusi saimnieka pavecā māsa Dārte. Tikko Dārte nostiepusies uz lāvas, atvērušās pirts durvis un nācis iekšā kaimiņu kalējs, jau namā izģērbies lai, tāpat kā citas sestdienas. Ieraudzījis pliku meitieti, tas ātri apgriezies un gribējis iet laukā, bet Dārta šo apturējusi: «Kalve, kur tad nu skriesi kā puika? Pežu ieraudzījis, gribi sienā lekt?»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. g.    PIE PIRTS LODZIŅA.
648.
Reiz meitas sestdienas vakarā, pa pirts lodziņu lūrējušas, kāda kuŗam puisim pipele. Kad lielās meitas jau tiku tikām izskatījušās, pie lodziņa pakāpies arī ganu Ilžuks, palurējis un. atpakaļ atgriezdamies, iesaucies: «Tā kā zvani vien, kā zvani vien - un visi tie priekš mums - nabaga meitiešiem!»
Uzrakstījis Oļģerts. Teicējs Dz-nis.

649. Večuks.
Pavecs lauku onkulis sestdienas vakarā pielien pie pirts lodziņa un skatās, kā meitieši peŗas. Vecais skatās, skatās, kamēr šim skatoties sāk celties. Vecais palecas uz vienas kājas, palecas uz otras un, rokas berzēdams, iesaucas: «Ak tu, Dieviņa rociņā, bet tad nu stāv ka stāv, kā pirmo reizi jaunībā!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Majoros.
II. Lauku amatnieki. 1. ZVEJNIEKI.
650.
Sanākušas naidā divas zvejnieku sievas. Bārušās, bārušās, līdz viena pacēlusi brunčus un rādījusi otrai pliku dirsu. To noskatījušies daži vīri aiz laivām un klieguši: «Vai, tavu mellu dirsu!» Un tai līdz šai dienai viņu ģimene nes šo vārdu "melldirši".
Uzrakstījusi V. R., Uguņu Bērzmuižā.
' LFK 712, 13.

651.
Pitraga jurmalā, kur Pitraga upīte ietek jurā, kādā vasaras svētdienā, sēdēdams savā laiviņā, zvejnieks Pēteris makšķerēja zivis pusdienai. Divas čigānietes, māte ar meitu, ludza Pēteri, lai tas tās pārceļot laiviņā uz otru krastu. Kā atlīdzību norunāja no katras pa reizai pist. Pirmo pārcēla māti. Atlīdzības vietā vecā čigāniete pacēla svārkus un parādīja pliku dirsu. Tagad Pēteris pārcēla meitu. Kad bija nobraukuši upes vidu, Pēteris nogāza čigānieti uz laivas sola un izpisa. Vecā čigāniete, sagaidījusi savu meitu, steigšus devās ar to uz tuvējām mājām. Tikko čigānietes bij pārspērušas mājas slieksni, vecā ņēmās visā balsī stāstīt: «Zvejnieku Pēteris nogāza manu meitu laivā uz sola, izvilka zili sarkanu pipeli un iedzina manai meitai pašā kājstarpī, tā ka šī, nabadzīte, baltu vien mīza un sarkanu šļirkstināja.»
Uzrakstījis Dobelnieks. Dobelē.

2. VANDERZEĻĻI.

652.
Reiz divi vanderzeļļi iegājuši krogu, apsēdušies pie galda un ēduši. Krodzinieks prasījis, ko šie tur ēdot. Viņi atbildējuši: «Mēs ēdam to, kas mums nav. Kad mums butu tas, ko mēs ēdam, tad mēs nebutu tas, kas mēs esam.» (Tās esot bijušas meitas, un viņas ēdušas pautus).
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīgā.
LFK 32, 1176.
Divi vanderzeļļi iet pa ceļu. Ceļmalā ierauga kādu vīru guļam. Pieiet - modina, bet velti - miris. Viens no viņiem saka, ka mironis ir jāatmodina, citādi vēl domās, ka viņi to nosituši. Bet kā atdzīvināt? Vienam no viņiem padoms pie rokas - iepUst dvašu. Ķeŗas pie lietas. Paņem cigārspici, iebāž galu pakaļā un puš. Puš, puš, bet velti. Viņi iet tālāku. Tālāku ejot putējs ieliek spicē cigāru, pīpē un piedāvā arī ceļabiedrim. Viņš saņem un saka: «Tev netīra mute,» iebāž spices resno galu, kas bija miroņa pakaļā, mutē - un iet tālāku.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā.
LFK 23, 2460.

654.
Labi sen atpakaļ, kad ļautiņi vēl bijuši daudz dumjāki kā tagad mēs, kāds apkārtceļojošs vanderzellis uztaisījis latviešu meitai bērnu. Meitai viņš teicis, ka viņu saucot: «Septiņi pirksti dirsā». Meita, savās bēdās, griezusies pie mācītāja, un tas. kancelē nosaucis: lai atzīstoties, kas esot «Septiņi pirksti dirsā!» Neviens nu savas dirsas nebijis mērijis, bet tomēr dažs labs aumaša sabijies. Citi skrējuši no baznīcas ārā, kaut kur vienatnē izmērīt. Bet viena māte, gribēdama savu taisnību pierādīt, turpat kanceles priekšā sarāvusi savus brunčus augšā, drusku ar roku pajakarējusi, tad pacēlusi vienas rokas pirkstus, bez īkšķa, gaisā un svinīgi saukusi: «Es jau, cienīgs mācītāja lielskungs, neesmu: knapi četri!»
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.
3. KALĒJI.
655.
Reiz dzīvojis kalējs un puika. Kalējs puiku nav varējis ne acu galā ieraudzīt. Puika ganījis muižas zosis. Zosis bijušas jādzen pāri tiltiņam, kur vakaros kungi gājuši saulrietā pastaigāties. Bet zosis, kā jau putni, katrreiz noķēzījušas tiltu. Kungs briesmīgi dusmojies un teicis reiz kalējam, lai viņš uzkaļot jaunu tiltu. Šim nekas nav pretim. Bet kalējs domā: «Ko, niekus, tā palaidīšu to zeņķi, uzlaidīšu šim visu vainu virsu, lai dabu par vienu reiz no manas puses.» Vienā labā reizē viņš piegājis pie kunga un saka. ka tilts nemaz nebutu jāceļ, ja tikai tas draņķis kaut cik savaldītu tām zosīm tās dirsas. Lai atļaujot šim puiku pārmācīt. Kungs atvēl. Šīs živai klāt puikam ar lielu struņķi un uzlej, pirms sāk runāt. Tad viņš tam saka: «Ja tu, draņķi, tām zosīm vēl atļausi uz tilta ķēzīties, tad es tevi mietēšu un likšu tev ar mēli to nomazgāt! Kungs man tā lika.» Puika, nabags, izgudrojas, izgudrojas, nezin vairs nekāda padoma. Te it kā pati Dieva balss tam saka vai arī velns viņu skubina tā: lai šis nostāda visas zosis rindā, kad laižot pār tiltu, un iebāž knābi vienai-otrai dirsā. Nākošā rītā viņš nostājas tilta galā un palaiž vienu zosi pa priekšu. Tad otru tas ar lielu sparu speŗ, ka knābis pirmai dirsā iekšā līdz acīm. Tā vien viņš visas tās nostrojājis, un tad visas gājušas pāri tīri godīgi, bet beidzamai palikusi neaizbāzta. Kalējs to arī redzējis un domā šim tuliņ prasīt, ko šis ar to darīšot. Puika vēl nesaka nekā, bet redz, ka kungs arī nāk un ieraudzījis tādus brīnumus. Kad šis pienācis klāt, puika saka uz kalēju: «Tai tu vari savu gaŗo degunu iebāzt, lai viņa nenoķēzī tiltu.» Tā puika atriebās savam ienaidniekam.
Uzrakstījusi M. J-me, Vec-Mīlgrāvī. Teicējs V-sons, Vec-Mīlgrāvī.
LFK 181, 102!.
4. KURPNIEKI. 656.
Kādam kurpniekam bijusi meita, kuŗu tas traki stingri audzinājis. Tādēļ arī mācekli nekad nevarējis izvēlēties: visi tie esot netikļi, sagānīšot viņa meitu. Bet reiz gadījies kāds gudrinieks - un kurpnieks to pieņēmis. Visu laiku tas dzīvojis ļoti godīgi un izlicies, ka no tās lietas neko nezin, klusībā gaidīdams izdevīgu brīdi. Reiz kurpniekam uz kādām trijām dienām bijis jāizbrauc. Pirms aizbraukšanas tas vēl mācekli un meitu labi nostrostējis, lai godīgi dzīvojot, ja nē, likšot cietumā; tāpat, lai arī nagu nepalaižot un no šī lietām ko nezogot: tulīt likšot cietumā. Puisis nevainīgi ieprasījies, kur tad šim cietums esot? Kurpnieks parāvis meitai brunčus uz augšu un teicis: «Luk še!» Puisis, izlikdamies sabijies, riebumā noskurinājies: «Vuj! Zem meitieša brunčiem!» - Tā nu kurpnieks aizbraucis un māceklis izgudrojis savu paņēmienu. Paņēmis no galda kurpnieka drāti un satinis sev ap pimpi, drāts galus mazliet atstādams laukā. Tad saucis meitu un teicis, ka viens šim drāti nozadzis, lai nākot palīgā meklēt. Meklējuši abi lielu laiku un zagļam piedraudējuši ar cietumu. Beigās meitta ieskatījusies drāts galus karājamies no puiša biksēm. Nu abi priecīgi vilkuši zagli dienas gaismā. Vispirms atņēmuši zagto mantu, tad meita tulīt teikusi likt zagli zem brunčiem cietumā. Bet puisis paskaidrojis, ka tā tikai cietuma sēta, - šitādu nekauņu - zagli vajagot likt pašā tumšajā krātiņā! Un tā, - tas zagli -bijis tik nekaunīgs, ka nemaz no cietuma nelabojies, bet zadzis visas trīs dienas vienā zagšanā. Un tāpat visais trīs dienas, protams, izņemot pašu zagšanas laiku, dzīvojis pa cietumu. Tikai trešajā dienā jau sācis tā kā drusku laboties, kaut gan meita tam negribējusi ticēt: varbut viņš esot tāds paslepens un zogot, ka šie nevarot pieķert, - likšot tik viņu, draņķi, cietumā! - Bet visa zagšana un cietumā likšana izbeigusies līdz ar kurpnieka atbraukšanu. Tas, dabujis zināt no meitas, ka pa viņa prombušanas laiku mājās ieviesušies zagļi - aiztriecis mācekli ratā.
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.
657.
Kāds kurpnieka māceklis aiziet ballē, un tam ļoti gribas dejot. Viņš noskatās paklusām sev glītu dāmu un drošiem soļiem iet to lugt uz deju. Bet dāma tam nicinoši atcērt: «Es ar bērniem nedejoju!» - Arī māceklis ir lepns. Izbrīnējies un nožēlotajā balsī tas izsaucies: «Ai, es atvainojos, cienījamā dāma! Es nezināju, ka jus tādā stāvoklī!»
Uzrakstījusi S.R. Teicēja I. Z. Rīgā.
658.
Pirmais, kas izgudrojis ērģeles un uz tām spēlējis, bijis kurpnieks. «Nav nelaimes bez laimes!» Tā bijis arī šim kurpniekam. Viņa nelaime bijusi sieva, kuŗa vienā gabalā ar pakaļas galu rucinājusi. Reiz kurpnieks saskaities un piesmērējis sievai dirsā piķi, tā ka tā vairs nevarējusi rucināt. Pagājusi viena diena, otra - sievai pastāvīgi vēders pumpējies resnāks. Sestdienas naktī vairs kurpniekam nebijis gultā lāga rumes. Un svētdienas rītā viņu sievas vēders izspiedis pavisam laukā. Nu kurpnieks domājis sievu mazliet atsvabināt: paņēmis īlenu un ieduris piķī vienu caurumiņu. Tuliņ sākusi nākt varen smuka skaņa ārā. Kurpnieks ieduris vēl otru caurumu, kuŗš gadījies drusku lielāks, - un pa to nākusi atkal citāda skaņa. Nu kurpnieks bijis savam atradumam uz pēdām: ātrumā saduris piķī dažāda lieluma caurumus, un tā kā bijis svētdienas rīts, tad uzņēmis kādu dziesmu.
Blakus dzīvotāji, izdzirduši kurpnieka jauko spēlēšanu, - visi sanākuši, un kurpnieks noturējis pirmos pātarus ērģeļu pavadībā.
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag. Valkas apr. 659. Kurpnieka puika.
Es biju tā ap 15 gadus vecs, kad mani nodeva kurpniekam, kuŗam bija maza zemīte. Mani sutīja zemi ecēt. Bet es negāju. Prasīju, lai dod olas. Labi, lai aizejot līdz mājām, tur meita esot, lai tai paprasot. Es aizgāju uz māju un nu neprasu vis olas, bet prasu pīzdas. Šī nu negrib vis dot. Bet es saku, ka tēvs tā teica. Nu viņa skrien laukā un prasa tēvam, vai dot? Tēvs saka: «Dod, sterva, ko karani puiku!» Tā tuliņ es lieku uz galda un izdaru lietu. Ienāk tēvs un redz, ka tikai baltums vien piepilējis. Te tēvs saka: «Dzeltenumu visu apēduši, tikai baltums vien palicis!»
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Andrējs S-ģis. 55 g. v., Cesvaines pag., Madonas apr.
LFK 72, 3655.
5. MEDNIEKI. 660.
Bijis kāds vīrs liels mednieks. Reiz visu dienu noskrējies pa mežu mežiem, purvu purviem, pārnāk mājās, apgulstas sievai blakus, bet gulēt neguļ - grib... «Nu, sieviņ, kas ir - dosi vai?» - «Ej nu ej, visu dienu noslempies, bet tagad nevar gulēt.» - «Tā jau ir, sieviņ, man kā seskam, uz kājām nevar nostāvēt, bet pašam stāv - kā nagla!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Dzirdēta Rīgā. Teic. no Rīgas.

661. - 662.
1.	Vecais Krišs Jukšs gājis- uz teteŗu šaušanu. Apsēdies zem kādas egles un gaidīš, kad teteŗi sākšot rukt. Bet te piepēži nākuši vilki, apmēram kādi divdesmit. Juksis nu bīš briesmās. Tagad katrā ziņā, viņš domāš, ka beigas bušot. Bet, kā par laimi, vilki nekā cita nedarīši, ka tikai visi pēc kārtas viņu nomīzuši.
2.	Tas pats Kriša gāš atkal kādreiz uz medībām. Nemanot pienācis vakars. Un, kā par nelaimi, nākuši atkal divpadsmit vilki. Jukšam nu vairs nekur ko bēgt. Tuliņ tikai devies kokā augšā. Bet ko tu! Visi vilki sākuši egli grauzt. Svīdusi jau rīta gaisma. Eglei tikko serde vie' vairs bijusi. Nu nabaga Juksis briesmīgi pārbijies, jo katram sava dzīvība mīļa. Bet. par laimi, nācs uz domām, ka vilki no asinīm bēgot. Tuliņ sācis griezt pirkstā asinis. Vilki nu sava starpā sākuši plēsties. Un saulei lecot visi aizbēguši. Krišs Juksis tagad laimīgi devies uz māju pie savas sievas un bērniem. No tā laika vecais Krišs vairs ne savu laiku negājis uz medībām.
Uzrakstījis Ēvalds F-ds, Skujenes pag. pam. skolā. Teicējs Reinis F-ds, 75 g. v., Skujenes pag.
LFK 375, 513.

663.
Kāds mednieks reiz ar savu plinti nemaz lāga nevarējis šaut. Nezinājis - kā izlīdzēties. Te, par laimi, kāds pateicis padomu: ja jaunas meitas mīzalu uzvārot šādas nešaujošas plintes stobrā, tad šaujot kā traka. Nu mednieks gudrojis, kur dabut jaunas meitas mīzalus! Te, par laimi: iedomājies, ka uz kuts augšas guļot rentnieka meita... Kāpis augšā. Piegājis pie meitas, nometies ceļos un novilcis apsegu... Bet meita, pagāns, bijusi plika! Nu nekas! Sācis lugties: «Mīļā meitiņ, dod man... » bet nedabujis savu teikumu pabeigt, kad sieva šņākdama un bozi vīcinādama, «spērusies» arī augšā...
Uzrakstījis R. K. Teicējs M. Z., Taurkalnes pag.

Kāds mednieks vientuļa meža stUrī nolicis slazdus lapsu ķeršanai. Līdz šis pats aiziet, pienāk divi klaidoņi, ierauga slazdus un norunā medinieku piejokot - ņems un pieķēzīs tos slazdus. Labi. Viens tUliņ noliecas. Bet te, kā pamisas, kā ne, paslīd kāja - un kule slazdā! Slazds cieti! Vaļā dabUt nevar. Izmēģinās gan šā, gan tā - nekā. Nu nests tāpat visu uz kādām mājām. Ejot tas, kam pimpi par daudz staipa, nopUšas: «Nudien, nebUtu gan domājis; ka tāds dzelža gabals uz pipelēm tik kārs!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Teic. no Ungures pag.
6. SUDMALNIEKI. 665.
Kā jau zināms, uz laukiem dažās vietās darbojas vējdzirnavas. Ja nav vēja, tad dzirnavniekam trUkst malēju. Tā arī kādu ilgāku laiku nav bijis vēja. Dzirnavu īpašnieks galīgi izmisis. Te kādu nakti tas piepēži dzird, ka ārā jau ceļas vējš. Viņš priecīgi piegrUž sievai pie sāniem un iesaucas: «Klau, siev', jau ceļas!» - «Vai tad man griezties augšpēd'?» - prasījusi sieva.
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā Var. no Unguru pag. PBK.

666.
Meita nesusi uz dzirnavām vilnu kārst. Dzirnavās iegājusi, tā prasījusi: «Vai jums daudz vilnas priekšā?» Kārsējs, jauns zellis, atjokojis: «Nav vis daudz, tāds mazs kušķītis vien ir!» Meita joku nav izpratusi un priecīgi iesaukusies: «Nu, tad jau traki labi, man arī tāds mazs kušķītis vien ir, varēsiet tUlīt laist starpā!»
Uzrakstījis Kārlis K-pe, Valkā. Teicējs Jānis U-ras, Valkā.
Var. LTA.

667.
Reiz kāds melderis par to, ka viņam viens zellis aizgājis no darba neuzteicis iepriekš, aiztur tā kažoku un nedod ārā agrāk, kamēr šīs samaksāšot desmit rubļus. Bet zellim nav naudas. Viņš atnāk uz otrām dzirnavām par melderzelli. Reiz tas sāk ar pazīstamiem runāt, ka Dz. melderis viņu apķīlājis. To noklausījies viens no malējiem, S., un teic, lai šam labi izmaksājot, tad tUlīt braukšot uz Dz. pēc kažoka, jo šis lUkošot viņu samaksāt. Labi. Melderzellis S. tUlīt iesēstas zirgā un brauc uz Dz. Ceļā iegriežas krogU un iemet pa čarkai. Iebraukuši pie meldera, uzprasa tam, kā tad nu bUšot ar to apķīlāto kažoku? Tepat jau viņš esot, rādīdams uz kažoku, kas pie sienas karājas, saka melderis, lai samaksājot desmit rubļus, tad varot kažoku ņemt. Kad tā, tad tā, saka S., lai ņemot vien kažoku, tad jau šam bUšot vai jālUko aizmaksāt. Melderzellis nu uzvelk kažoku un staigā pa istabu. Te uzreiz viņš ies zirgus apskatīt. Lai ejot arī apskatīt. S. runā, runā ar melderi. Te uzreiz arī viņam jāiet laukā. Melderzellis jau sēd ragavās, un zirgs arī jau vaļā. S. arī ātri iemetas ragavās, un nu tik laiks projām doties. Te melderis no dzirnavām laukā, melderzellim aiz krāga ciet, lai atdodot kažoku, vai maksājot desmit rubļus, citādi vaļā nelaidīšot. S. arī nepaliek pakaļ, saķeŗ ar vienu roku melderim aiz kules un ar otru meklē pa ķešu pēc naža. Melderiene, to ieraudzījusi, izskrien ārā kliegdama, lai tak šis laižot vaļā, citādi tak šam visu kuli nogriezīšot, jau nazi meklējot. Melderis, redzēdams, ka, laikam gan labi nebUšot, laiž arī vaļā un iet pasaukt puišus. Bet kamēr melderis meklē puišus, tikmēr melderzellis ar S. jau gabalā. Zirgs iet kā auka. Iebraukuši krogU, vēl iemet pa čarkai, tad brauc laimīgi savu ceļu ar kažoku un visiem desmit rubļiem. Tā zellis ar S. izmācīja Dz. melderi kā jēru.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teic. P., 62 g. v., Cesvaines pag., Madonas apr.
LFK 72, 4082.

668. Nevainīgā meldermeitiņa. Kādam melderim bijusi jauna, vēl nevainīga meita. Tāpēc, derēdams puišus, tēvs aizvien meklējis tādus, kas no pišanas nekā nejēdz. Katram puisim tas vispirms parādījis pežu un noprasījis, vai zinot, kas tā tāda esot. Kad nu puisis atteicis, ka zinot, tad tas tapis tUliņ atzīts par nederīgu un atlaists. Viens no puišiem reiz visu to lietu izzinājis jau agrāki. Kad nu šīm rādīta meitas peža, tad puisis atteicis, ka šis no tādām lietām nekā nezinot. Melderis puisi tUlīt pieņēmis. Kādreiz, kad pats melderis nebijis mājās, puisis sācis vaidēt, ka traki zobi sāpot. Meita tUliņ meklējusi zāles. Bet nevienas zāles nepalīdzējušas. Beidzot puisis teicis, ka sāpes pāriešot tikai tad, ja meita ļaušot vienam apsildīt tās «mauriņu» savā kājstarpī. Meita bijusi ar mieru. Nu puisis, pipeli sastindzinājis, sildījis «mauriņu» no vienas gaismas līdz otrai, teikdams, ka līdz ar to sāpes esot tikpat kā ar roku atņemtas. Pārbraucis melderis. Gadījies, ka tas bijis nositis degunu. Meita tUliņ steigusies tam klāt un žēlodama teikusi: «Nāc, tētiņ, es pacelšu brunčus, bāz degunu mieznamā, varbUt, tev arī pāries, tāpat kā Ješkam zobu sāpes.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
7. SKRODERI.

669.
Senāk, kad meitas derējušas pie saimnieka, tad starp citu algā vienmēr ieskaitījuši lielajām meitām jupķi, bet mazajām pusjupķi (mētelītis līdz ceļiem). Reiz rudenī skroderis, mērīdams meitai šādu pusjupķi, noliecies, sācis spaidīt meitas ceļus, laidis roku it kā nejauši zem brunčiem, vai līdz pašam cekulam. Meita cietusies, cietusies, mīņājusies uz vietas, beidzot neizturējusi un apspiesti iesaukusies: «Skroder, velns, neplēs kUsi!» Bet skroders šo mierinājis: «Kuš, kuš, ja neteiksi nekā, pielaidīšu pusjupķim sprīdi gaŗuma -vai ta' nu man žēl - nav jau mana drēbe!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
670.
Kādam skroderim bijis paradums šUt līdz vēlai naktij. Kāds vīrs nodomājis viņu sabiedēt. Kādu vakaru, kad visi aizgājuši gulēt, viņš piebāzis pliku pakaļu pie loga. Skroderis dikti sabijies un visiem stāstījis, ka kāds piebāzis pie loga divus lielus vaigus ar degunu un Usām, bet acis nemaz nebijušas. No tā laika viņš gājis reizē ar citiem gulēt.
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīgā.
LFK 32, 309.
671. Brēc skrodelis, brēc Grietiņa. Apprecējies skrodelis ar Grietiņu. Kāzu naktī gulējuši kopā. Skrodelis nevarējis neko izdarīt, jo Grietiņai bijis par mazu un skrodelim par lielu. Bet skrodeļa mazais brālis šņukstējis: «Brēc skrodelis, brēc Grietiņa, un man arī jābrēc!» -
Uzrakstījis Fr. G-bis, Vandzenes pag. Teicēja Emīlija G-be, 55 g. v., turpat.
LFK 63l, 448.

672.
Kādās mājās šuvis skroderis. Saimniecei bijusi meita, kuŗa skroderī traki iemīlējusies, un šis - ne mazāk viņā. Kādu dienu meita lUgusi māti, lai viņu laižot uz bēniņiem gulēt. Māte, baidīdamās no skrodeŗa, drošības pēc sUtījusi savu 10 gadus veco meitiņu māsai līdzi. - Nākošā naktī skroderis tiešam uzlīdis uz bēniņiem pie meitas, bet mazā māsiņa vēl negulējusi un visu noskatījusies. No rīta meitene stāsta mātei: «Mem, mUtu Tlīnei vailt dobi netāpēs: tklodelt vinut nakti idurtīja!»
Uzrakstījusi Irma M-felde. Dzirdēta Ozolnieku pag., Tukuma apr.

673.
Reiz vienās mājās šuvis skroderis. Vakarā viņš, kopā ar saimnieku, gājis laukā Udeni nolaist. Izgājuši ķēķī, kur atradies trauku skapis, kam bijušas tādas pašas durvis, kā āra durvis, atvēruši skapja durvis, mīzuši skapī un teikuši: «Tik tumšs, tik tumšs, ka nevienas zvaigznītes neredz.» -
Uzrakstījis Jānis Ļ-skis, Rīgā. Teic. J. Puriņš, no Nītaures pag.
LFK 280, 1995.

674.
Vienam saimniekam bijusi tāda labi traka meita (derēta), kas stipri «gribējusi».Pavasarī saimnieks atvedis skrodeli, kas meitā iemīlējies. Vakaros abi bieži gājuši uz mežmalu. Saimnieks to nomanījis, aizgājis un uzkāpis lielā ozolā, lai novērotu, ko šie dara. Pēc kādas pusstundas nākuši abi - skrodelis ar meitu. Šī nogUlusiesi zemē un uzrāvusi savu apģērbu līdz krUtīm.Skrodelis pamanījis, ka šī jau augšpēdus un pīzda vien vārstās, izrāvis savu diņķi, kas bijis stīvs kā cecuma kāts un licies šai virsU. Tā nu viņi ņēmušies gan sēdus, gan tupus, gan rāpus. Te šī sacījusi: «Mēs esam visādi ņēmušies, bet pa ērzeļa modi vēl ne.» Skrodelis nometies rāpus, pacēlis galvu gaisā un skrējis klāt, ostīdams šai pakaļu. Meita arī bijusi rāpus nometusies. Te skrodelis ieraudzījis saimnieku un bēdzis uz māju. Meita uzlēkusi kājās un saukusi: «Ai, rodel, rodel, vai nelab' smaka bij?» Bet skrodelis nemaz atpakaļ neskatījies, diedzis tik ko māk. Meita, nekā laba negaidīdama, gājusi uz māju. Skrodelis otrā rītā savācis savas mantas un aizgājis - saimniekam nezinot. Meita arī pēc kāda laika, dabUjusi visu zināt, aizgājusi, jo bijis kauns, tāpat kā skrodeļam.
Uzrakstījis E. V-de, Jaimburtniekos, Valm. apr. Teicējs JUlijs B-ziņš, Valmierā.
LFK 625, 1081.

675.
Skroderis - vecpuisis, pavada nakti kādā sādžā. Bija Lieldienas. No rīta nāk saimniece skroderi modināt. Šis, kā jau savās gaitās paradis, grib tUliņ celties augšā un iet māju tālāk. Saimniece viņu nelaiž: esot Lieldienas rīts, lai jau vēl paguļot, vēlāk, kad uzcelšoties meitas, viņa sUtīšot, lai paraugot pautus. Skroderis tā pārbijies, ka, kolīdz saimniece aizgājusi, meties tUliņ pa durvīm laukā un pazudis kā žīds pa Miķeļiem.
Uzrakstījusi S. R. Teicējs A. T., Rīgā.

676.
Uz šejienes augstākā kalna kādās mājās jau labi ilgi strādājuši skrodeŗi. Mājas saimnieks, jau no seniem laikiem, bijis pazīstams kā skopākais un viltīgākais cilvēks visā apkārtnē. Skroderis, darbu beidzot, sastādījis rēķinu un pasniedzis to saimniekam. Vecais pakasījis pakausi un, paņēmis krītu, - sācis savukārt rakstīt rēķinu uz galda. Tas skanējis sekoši: «Izsistais logs... tik un tik, galdā iededzinātais robs... tik un tik. Viens pisiens no dienastmeitas Annas - tik, viena nakts jeb divpadsmit pisieni, no paša meitas Mades - tik. Kopā tik un tik!» Salīdzinot abus rēķinus, izrādījies, ka skroderim pie visa darba ir jāpiemaksā vēl klāt viens rublis četrdesmit kapeikas. Skroderis skatījies, skatījies, bet nesacījis ne vārda. Tikai, kad vecais izgājis ārā, tā tas tUliņ, piešuvis zem tā kažoka apkakles sekošu zīmi: «Visu skroderu parādniekam, šis kažoks pašUts par divdesmit četriem pisieniem no meitas Mades. Divpadsmit no tiem vecais nezina!» Otrā diena bijusi svētdiena. Saimnieks uzvilcis savu jauno kažoku un aizbraucis baznīcā. Apkakli sacēlis, tas apsēdies pirmā rindā. Visa draudze pa dievkalpošanas laiku tā varējusi izlasīt skrodera paziņojumu.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurā. 9. DAŽĀDI AMATNIEKI. 677.
Staigājis apkārt, linus kulstīdams, kāds polītis, kuŗam, kā daudzinājuši, bijis bezdievīgi liels metamais. Meitas, polīti pamanījušas, stāvu vien mīzušas. Reiz šis kādās mājās, kur bijusi skaista saimniece, kulstījis linus. Kādu vakaru, kad paša saimnieka nebijis mājās, polis prasījis saimniecei, lai dod. Šī jau bijusi daudz par poļa slavējamo rīku dzirdējusi un labprāt gribējusi uz vecuma pusi arī pati reiz ar tādu šmaugu «lietu» pamēģināt. Tādēļ apsolījusies ar' dot, tikai, lai tā prātīgi - lai nebāžot pārāk dziļi. «Jā, jā, tik ar pašu galiņu!» polis apsolījies. Bet līdzko ticis klāt, tā aizmirsis visus solījumus un licis līdz pautiem iekšā. Saimniece iekungstējusies, sarāvusies un sākusi lādēties: «Ak tu, pagāns beidzamais, nu jau aknās bUs atdUries! Ja tu mani šovakar nomaitāsi, redzēs, kas tad maniem bērniem maizi dos!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mežārēs.

678.
Kāds peļņenieks vienā rudenī neatgriežas. Tēvs apprasās pie citiem. Tie, smīnēdami, pasaka, ka viņa dēls noķēris «šankeri» un tamdēļ nenākšot. Nav ilgi, kad tēvs krogU lielās: «E, īt peļņās, īt, nas pa dividesmit, pa treisdesmit rublīšus mUjuās. A munas dālas, kuo gUjušas, pirmuā godā nei kua mUjuāis nanasušas. A tagad Utruās goduās munai dālai Reigā pašam savs šankars.» -
Uzrakst. O. T-ns, Alsviķa pag.
LFK 41, 71.

679.
Reiz dzīvojis kāds liels zirgu mietnieks. Reizēm nodarbojies arī ar aitu pirkšanu, un kad nekā vairs nebijis ko darīt, - tad zadzis. Kādā tirgU lāgā neveicies, un mietnieks traki skābā dUša braucis mājā. Ceļš gājis no liela kalna lejā, pa kuŗu piebaldzēni dzinuši milzu partiju sapirkto aitu. Mietnieks sašāvis zirgam, un ar lielu ātrumu devies piebaldzēnu aitu barā iekšā. Tikai pašā aitu bara vidU ar pUlēm saturējis zirgu un, traki pārskaities, licies virsU sievai un sācis to kaut un lamāt: «Ak tu, sterve, tu mauka; nevarēji aitas saturēt, nu ir tik lielā barā iekšā, kur nu dabUsi, nez' kāds draņķis gadīsies vietā!» Sieva pārsteigta nemaz nepaguvusi iebilst, ka šiem aitas vāģos nemaz nebijis, un arī piebaldzēni, kuŗi ir vienreiz manīgi ļaudis, nepaguvuši attapties, kad jau mietnieks bijis no vāģiem ārā, licies aitu barā iekšā, sakampis pašu treknāko un jau ar visu sēdējis ratos. Vēl reiz iegrUdis sievai duku sānos, teikdams: «Saki nu man paldies, ka vēl paspēju noķert: bUtu pieci rubļi kā sunim dirsā!» - Tad atkal sašāvis zirgam, un piebaldzēni nedabUjuši ne mutes paplēst, ka jau tas bijis gabalā ar visu aitu.
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

680.
Aizkraukles muižā apmetušies uz dzīvi stikla taisītāji un pUtuši visādus traukus. Tādēļ arī ļaudis tos sākuši saukt par «pUsteŗiem» (t. i. pUtēji). Bet tas meistariem ļoti nepaticis, un tie par šādu saukšanu ļoti dusmojušies. Reiz kāds pUsteris iegājis krogU. Uz grīdas gulējis kāds, līdz nesamaņai piedzēries krogus brālis. Te kāds atjautīgs zemnieks, ieraudzīdams ienākušo pUsteri, un gribēdams to iznerrot, steidzies tam klāt, teikdams: «Labrīt, cienīts pUsteŗa kungs! Vai jUsi nebUtu tik laipni un nepalīdzētu kādam cilvēkam, kuŗu tikai jUsu palīdzība var glābt no bojā iešanas!» Vārds «pUsteris» gan uzrunātam nepaticis, bet kad jau nu tas nosaukts vēl klāt par cienītu kungu, tas tad pielaidies un laipni jautājis: «Labprāt, labprāt, ku' tā cilvēk', ku' es var' palīdzēt?» - «Āre, tepat!» teicis zemnieks, rādīdams uz zemē gulošo piedzērušo. «Tā kā jUs mākiet tik apbrīnojami labi, pUsteŗa kungs, pUst pudeles,» turpinājis zemnieks, «tad iepUšiet arī viņam sēdamā vietā labi sparīgi, un viņš bUs glābts no bojā ejas!» -
Uzrakstījis R. K. Teicējs P. D-viņš. 61 g. v., Birzgales pag.

III. Pagasti, apvidi, malienas.

1.	AMATA VĪRI.

681.
Kāda pagasta priekšsēdētājs iet ar kādu jaunkundzi pastaigāties. Satiek viņu pagasta rakstvedis un ierauga, ka tas, nākdams no «darīšanām», aizmirsis priekšā bikses vaļā un saka, smīnēdams un acīm pamirkšķinādams: «Priekšsēdētāja kungs, jUsu kantoŗa durvis vaļā.» - «Nekas,» atbild priekšsēdētājs, «tur jau grāmatvedis iekšā.» -
Uzrakstījusi M. B. Dzirdēta Aizputē.

682.
Kaimiņu starpā izcēlies strīdus par bulli, pie kam viens iesUdzējis bulli un viņa saimnieku tiesā. Kamēr šī lieta iztiesāta, viens no tiesnešiem apgUlies. Beidzot lieta bijusi iztiesāta un runa bijusi par to, ko ar apsUdzēto cilvēku darīt? Gulošais tiesnesis pamodies un, domādams, ka runa vēl ir par bulli, saucis: «Pautus nost! pautus nost!»
Uzrakstījusi Marta O-ņa, no Rīgas. Teicēja Ilze Ā-ns, no Lādes pag.

2.	MĀJU VĀRDI.

683.
Kādreiz Pautiņu saimnieks sarīko dzīres, uz kuŗām ielUdz vairākus viesus. Kādā kaimiņu mājā brauc cauri pajUgs ar trim jaunavām, kuŗas prasa ceļu uz Pautiņiem. Ceļu paradījusi, istabā ieiet sieviņa un saka: «Pautiņiem bUs lieli svētki, vesels vezums meitu aizbrauca.» -
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teic. no Valmieras apr.
LFK 23, 2501.

684.
Kāds igaunis rāmījis Pēžās (mājas vārds Vijciemiešos) ērzeli. Bet saimnieks šim nav kā nākas samaksājis. Igaunis iesUdzējis saimnieku tiesā. Tiesnesis viņam prasījis: «Kā tās mājas sauc?» Igaunis vairs nevarējis atcerēties: «Tā bi', ne tāl' no to dirs'!...» Kāds viņam iečukstējis: «Pēža»! - «Jā, ja, vot, vot, Pēž'. Pēž', Pēž', es viņam rām' to ērzelīt'; un viņš man nemaks' to naud'!» noteicis igaunis.
Uzrakstījis J. S. Teicējs A. B., Smiltenes pag.
685.
Pirduļu mājas - ar šādu nosaukumu Kalnarāceņu sādžā (Aknišu pag.) ir vienas mājas. Savu nosaukumu tās mantojušas šādā kārtā:
Tagadējā mājas īpašnieka sievas tēva māte gājusi muižas darbos. Tai vajadzējis nest labību no rijas piedarba. Vagars stāvējis pie durvīm, un kuŗš nesis mazu klēpi vai lēni gājis, tam tUliņ uzšāvis ar rīksti.
Gadījies iet gaŗām arī Pirduļa mātei Annai, kuŗa lēni gājusi. Par tādu nolaidību vagars sācis skaitīt rīkstes, un šī apsaperž. Vagars citādi šās vairs nesauc, kā par Peržu Aneiti.
Tā šis nosaukums mantojuma kārtā pārgājis uz dēlu, kaut gan dēls bija ļoti godīgs cilvēks.
Uzrakstījis Alb. B-ķis, Aknišas pag., Kalnarāceņu sādžā, IlUkst. apr. Teic. V. B-ķis, 60 g. v., Aknišas pag.
LFK 563, 151-151a.

686.- 687.
1.	Elkšņu pagastā kādas mājas sauc «Lielie Pautāni» un otras atkal «Mazie Pautāni». Kāds latvju ierēdnītis, kam bijušam darīšanas Lielajos Pautānos, bet kas nezinājis, kuŗas mājas tās ir, iegriezies šajās mājās. Pie akas kalpone smēlusi Udeni. Ierēdnītim tomēr kauns bijis prasīt, vai viņš ir atradis īstās mājas, tādēļ viņš nokaunējies jautājis: «LUdzu, kā šīs mājas sauc?» Meita tomēr bijusi drošāka, tā tUliņ atbildējusi: «Pautāni:». Bet nu puisim vēl ar to nav pieticis, un viņš jautājis: «Kādi?» Meita droši atteikusi: «Lielie Pautāni».
2.	Kādreiz atkal no tām pašām mājām gājusi meita svētībā. Kad nu mācītājs prasījis: «No kuŗām mājām, bērns?» Šī kaunīgi atbildējusi: «Nu, cienīgstēvs, no tām bezkaunīgajām.»
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ka, Jēkabpils-Krustpils apk.

688. - 691.
1. Senos laikos Adulienā dzīvojis kāds neprecējies kungs. Tas nodzīvojis kā vecpuisis visu mUžu. Ar citiem vācu kungiem tas arī ne visai labi saticis, ar tiem pat nevēlējies sastaigāties un sarunāties. Viņa draugi un radi tik bijuši zemnieki. Zemnieki bijuši ar savu kungu mierā un gājuši klaušās līdz pat viņa nāvei. Tanī laikā kādas muižas tuvumā esošas mājas saukuši par Piselēm. Šādu mājas vārdu, viņu saimnieki nemaz negribējuši dzirdēt, tas izklausoties ļoti bezkaunīgi. Sagājuši Piseļnieku saimnieki un nolēmuši iet pie labā lielkunga lUgt, lai tas mājas nosaucot labākā vārdā, vai par «Jaunpeļņiem» vai, bet šis vārds «Piseles» - esot tāds kā bezkaunīgs. Visi saimnieki nosprieduši un izteikuši lielkungam priekšā savu spriedumu.
2.	Lielskungs, kas ļoti mīlējis air Piseļu meitām un saimniecēm lustēties, papriekšu par to lietu aprunājies ar savām brUtēm, un tUliņ Piseles pārrakstījis par Jaun-Peļņiem un Peļņus (blakus mājas) par Vec-Peļņiem. Tā nu lielskungs mājas pārrakstījis un noteicis, lai neviens vairs no klaušu ļaudīm ilgāk Piseles par Piselēm nesaucot, bet par Jaun-Peļņiem. Bet ko tu nu pasaulei padarīsi! Vai nu visi zinājuši, ka Piseles pārkrustītas jaunā vārdā! Paši Piseles saimnieki un saimnieces gan slavējuši Piseles par Jaun-Peļņiem, bet citi to vis nedarījuši. Pats lielskungs arī, staigādams uz Jaun-Peļņu saimniecēm un meitām, teicis: «JUs, Jaun-Peļņu skaistules, esat manas, un es esmu jUsu mīļākais. Nekas, ka citi mani sauc par jauno Adulienes lielkungu. Lai Jaun-Peļņi un Vec-Peļņi bUtu mani ļaudis un radi līdz manai nāvei. Lai jUs manas miesas uz kapiem vestu un visi adulienieši manās bērēs dzertu!» Tā viņš aizvien runājis ar savām mīļākām, tukšodams ar tām vīna pudeles. Ļaudis tomēr tāpat joprojām «piselējuši».
3.	Tad beidzot lielskungs sadomājis kaut ko jaunu, lai vairs Adulienes saimnieki Piseles nesauktu par Piselēm, bet gan par Jaun-Peļņiem. Tas nospriedis, ka esot jātaisot balle, uz to jāsalUdzot viss Adulienas pagasts, lai visi kopīgi nodzertu Piselēm bēres un Jaun-Peļņiem kristības. Kā jau lielskungs nodomājis, tā arī ticis izdarīts. Balle jau nu gan bijusi liela. NetrUcis ne alus, ne uzkožamie, ne arī ļaužu. Daudz ļaužu bijis pat no ārpagastiem sanācis uz deju. Visi dejojusī dažādas riņķa dejas - jauni un veci. Pat vecais lielskungs dejojis ar savām Jaun-Peļņu skaistulēm un uzsaucis, lai jaunekļi dejojot un pēc dejām lai izdzeŗot pa glāzei un uzdziedot. Lai Jaun-Peļņu jaunekļi neaizmirstot nāburgus pacienāt ar alu un saldumiem. Smēķētājiem lai dodot cigārus un papirosus, bet sievietēm lai dodot saldeno šņabi un saldumus. Viss gājis jauki, un kristības bijušas ļoti omulīgas. No tā vien jau varējuši spriest, ka visiem bijis jautri, ka pats Adulienas lielskungs ar savām kalpu meitām ir dejas līdzi dejojis un ka katra Jaun-Peļņu māte piedzērusi un pat raudājušas par lielkunga laipnību, un atļāvušas darīt lielkungam ar sevi, ko vien tas gribējis. Balli ballējuši visu nakti, un tur dejojuši visi ļaudis lielkungam pa prātam vien. Dziedāt ari dziedājuši visu nakti lielkungam pa prātam vien. Tikai balli beidzot sākuši vilkt ne visai labu dziesmu. Ballenieki uzvilkusi šādu dziesmu:
«Adluniešu pagastā nav nevienas lāga meitas. -Lielakunga izgulētas, Vainadziņus pazaudēj'šas.

Kamēr balli ballējām, tikmēr Peļņus peļņojām. Ka nu balle noballēta, Nu tās pašas Piselītes.
Lielskungs nu tādu dziesmu no balleniekiem izdzirdis, kļuvis ļoti dusmīgs un aizbēdzis no ļaužu pUļa projām.
4.	Visu mājās pārdomādams, tas nodomājis, ka zemnieki laikam šo gribējusi izpērt par
meitu izmīlēšanu. Tas tā nobijies, ka kādu mēnesi nenācis nemaz no savas pils ārā pie
citiem cilvēkiem. Tas tikai pateicis kādai savai brUtei, ka par velti balli sarīkojis un vēl
slims no tādām briesmīgām dziesmām palicis. Pēc tam tas atkal sācis staigāt savus
parastos ceļus. No tās balles nu gan Piseles sākuši dēvēt par Jaun-Peļņiem.
Uzrakstījis Br. Riekstiņš, Rīgā. Teicējs U-j, Bikseres muižā, Patkules pag., Madonas apr.
LFK 72, 13829.
3. ČANGALIEŠI.

692.
«Cik tu rospišiji?» kāds čangalietis jaunā čivuļam: «Cik vēstules tu rospišiji? Es rospišiju gan kodās pīcas, bet redzas, voi otpišīs or kodu, vai?»
Uzrakstījis A. C-ņš, Bilskas pag.

693. Strīds.
Reiz čangalieši ar čiuļiem (baltiešiem) sastrīdējušies, kas no viņiem esot stiprāki un izturīgāki. Čiulis teicis, ka tāds gnīda, kā čangalietis, par izturību nemaz nevarot runāt, jo tam jau pat siena laikā, uz cirtiena stāvot, esot kažoks mugurā. Čangalietis uz to lepni atbildējis: «Ja, ja, broleit, mun ir kažUks mugurā, sīnu pļaujot i pisoties. Es sapUgājs kažUku, sajožs ar jUstu, līkUs meitai versU un pisu divas stundas nU vītas. A tu bez kažUka pisoties, pipeles galu da vilnai dabāz, kad jau slapjš vīn gar nobu aizagrīžas... Vot te nu ir tova līlība! Tova iztureiba!.. »
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rēzeknē.

4.	ILZENIEŠI.

694.
Ilzēniete, stārasta vecene, lielās: «Tagad saka «goda meitas, goda meitas»! Kas tās, velns, par goda meitām?! Kad svētdien iet baznīcā, tad viens bērns pie rokas, otrs klēpī, trešais vēderā. A, ka' mēs ar savu vecīti septiņi gadi nodzīvojām, ka ne smeķēt nedevu! Tas gan bija viens smuks svētdienas rīts, kad gani taurēja, pieguļnieki strumpēja, mēs ar savu vecīti pa staļļaugšu svilpējām. Tad gan es uz savu vecīti sacīju: «Taisīsim mazu špāsīti!» Kā tad, mans vecīts kāpa no staļļaugšas zemē, ka tad izamīzās, izapirdās kā zirgs, ka tā kāpa staļļa augšā, ka tā azaspērās staļļa spārē, ka ta lika ragu iekšā, tad visi lubu lubsti dārdēja... A tur man i tika tas gudrais dēls, kas tagad Rīgā pie Losika. (Losiks - pazīstams linu tirgotājs)»
J. G-ste, Jelgavā. Noklausīta Alsviķa pag.

5.	KOLONISTI.

695.
Reiz vācu kolonists devis sunim pimpi laizīt. Pēc kāda laika, šis sadomājis, ka nu jau bUšot diezgan un gribējis «to joku» pārtraukt. Bet kā šis gribējis atņemt, tā suns sadusmojies un iekodis šim. Vēlāk kolonists stāstījis citiem: «A tad man šodien sUdīgi izgāja.» - «Nu, nu, kas tad nu bija?» - «Suns pipeli gribēja nokost. Laizīja ta laizīja, domāju, ka mīlēdams laiza, a kā grāba, tā pautu kule kā ar nazi pušu.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

696.
Reiz kāds kolonists sadzēries skābu pienu. Viņam apsāpējies vēders. Pēc kāda laiciņa viņam iegribējies sevis pēc. Kolonists aizgājis aiz stUŗa - nekā. Tāpat otrreiz aizgājis aiz stUŗa, atkal nekā. Pēc kāda laiciņa kolonistam atkal iegribējies iet sevis pēc. Viņš nu nodomājis: trešo reizi gan šā nepiemānīšot un negājis, un tā pieķēzījis bikses. Par tādu joku kolonists bijis vareni sašutis un teicis: «Es reiz sadzēros skāb' pēn' un man apsāpēj' vēder'. Pēc laika gripējies iet sev's pēc. Aizgāj' aiz stūra un iztupēj', bet nekā vairāk kā «pings». Necik ilgi atkal gripēj iet sev's pēc. Aizgāj's aiz stūr' un atkal «pings», un vairāk nekā. Abet pēc kād laik atkal gripēj iet sev's pēc. Nu gan es domāj', ka mans nepiemānīs trešo reiz. Vairāk jau nekas nebūs, ka atkal «pings» un tāpēc negāj. Abet nu šoreiz bij «prauks», un biks' piln' līdz rost'. Un ko jūs domājiet? Es div' gad' sieru nebij ēdis, abet iekš biks' bij' div' sieru.» -
Uzrakstījis Jānis R-ņš, Rīgā. Teic. Andrējs A-ņš, 57 g. v., no Vecgulbenes pag., Mad. apr.
LFK 479, 985.
6. LATGALIEŠI. 697.
Pie saimnieka salīdzis puisis, latgalietis. Kādu dienu puisis nojūdzis zirgus un prasījis saimniekam: «Saimnīk, kur zirgus pīsīšu (piesiešu)?» Saimnieks puisi pārpratis un dusmīgi uzkliedzis: «Pis ellē, pis purvā, tik ne manā sētā!»
Uzrakstījis O. D-te, Mellužos.
698. Latgalietis.
Reiz latgalietis iebraucis pilsētā. Tad nu arī par visu vari visu gribējis redzēt. Tā klejojot, kādu vakaru šis iemaldījies meitu mājā. Gājis tik iekšā. Koridorī būrī sēdējis papagailis. Latgalietis nu ilgi un pamatīgi ņēmies apskatīt zaļo putnu. Bet te uz reizi papagailis sācis ķērkt: «Pist grib - maksā rubli!» - «Vai Dieviņ, vai Dieviņ, božinka!» -iesaucies latgalietis, cepuri no galvas noraudams, - «bet jis pogans i caur aizpogātām biksēm mona, kad ceļas, kad krīt.» Un mēteļa stūrus ciešāki sarāvis, latgalietis diedzis mudīgi vien dziļāki iekšā, jo nevar taču zināt, ko tāds pagāna putns vēl nepamana.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rēzeknē.

699.
Kāds latgalietis iebraucis Rīgā, bet nezinājis, kur apmierināt savas dabiskās vajadzības. Beidzot to izdarījis kabatas lakatā un nesis līdzi. Ceļa sastapis policistu. Tas tūlīt uzprasa, ko šis tur nesot? «Gaļu.» Cik esot? «Piecas mārciņas» - latgalietis uz laimi teicis. Policistam nesamais izrādījies par mazu un viņš licis parādīt veikalu, kur gaļu pircis. Latgalietis parādījis kādu gaļas veikalu. Iegājuši un pēc nosvēršanas tiešām izrādījies, ka sver krietni mazāk par 5 mārciņām. Bet pārdevējs liedzies, ka viņš neesot šim cilvēkam vispār gaļu pārdevis. Policistam cits neatlicis, kā pārbaudīt nesamā saturu, pēc kam latgalietis dabūjis pamatīgu pērienu. Mājās pārbraukušām, sieva jautājusi, kā Rīgā patīkot? «Rīgā labi,» šis atbildējis, «bet mājā labāki. Pie mums, cik ēd, tik arī dirs, bet Rīgā, ja nav piecas mārciņas, tad sit nost.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. no Alūksnes.
700. Latgaliete.
Kādam latgalietim bijusi smuka jauna sieva. Reiz kāds jauns puisis prasījis no sievas. Kad nu šī ar labu negribējusi dot, tad solījies krietni samakslāt. Par katru pakaļas pakustinājumu došot piecas kapeikas. Sieva uz to ielaidusies, jo tā taču būs tīra nauda, kas vis katru dienu no gaisa nekrīt. Vīru tā piesaukusi par skaitītāju un rāvuši vaļā. Vīrs skaitījis, skaitījis, uz reiz atmetis ar roku un izskrējis ārā. Kad vēlāk šim prasījuši, par ko tālāk neskaitījis, bet izskrējis ārā, šis atbildējis: «Da jau skaitīju, ka skaitīju. Do sorok pīci datiku. A tad sāka kustēt jis pa virsu, sīva pa apokšu tā, ka tik viens pats ņirbējīns un kustejiens iznāca. Ku tu vairs pīskaitīsi, ku golvu pīlauzīsi.» Bet puisis pēc vīra aizskriešanas «strādājis» vēl stundām ilgi, kamēr sieva sākusi pēc ūdeņa prasīt, jo labi zinājis, ka par saskaitītiem pakaļas kustinājumiem jāmaksā vien būs. Un kad jau, tad jau, naudu jau par zemi neies sviest.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ķemeros.

701.
Latgalē Isidors satiek aiz miežu ķirpas Marūšu un prasa, lai dod. Kad meita negrib dot, tad lūdzas un labinās, kā nu mācēdams. Bet Marūša nepiekāpjas, tikai nosaka: «A kai tad, laikam as nazinu: šūdīn - sirsniņ, māšēl, sirsniņ! A reit staigās pa vysu ģereviņu un stāsteis: a ku tai Marūšai, maukai, plots un meiksts kāju storps!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
7. PIEBALDZĒNI. 702.
Pie piebaldzēnu saimnieces pieiet lāču dīdītājs: «Saimeniec, kur mēs tu lācēt pīsīsim (piesiesim)?» - «Pis purā, mežā, ne manā mājā!» atbild saimniece, jautājumu nesapratusi.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā.
LFK 23, 2467.

703.
Piebaldzēns stāsta otram piebaldzēnam: «Mān mānndāg rītā piebrauc pie Rankas kroga, piesien zirgu pie klāvām. Tur iznāk krogmeit, sāk mīzin, pēc pirdin zirgs trūkstas. klāva trim kārtām grodu no linu pākulām pušu vidū. Uzskrējs pie magazīnas kalnā, klausās, vai vēl tas vells pakaļ neskrej.»
Uzrakstījusi Alma M-ne, Rīgā. Teicēja Anna St-te, no Patkules pag.
LFK 450, 1681.

8.	MALĒNIEŠI.

704.
«Ka tad mans Līžuks bij aizgājis uz siliņa malu brucīšu brucināt (brūklenes lasīt), a ka tad atnācis Sila Reps (čūska) un iekodis pašā rubenicas malā (sēdamā vietā). A ka tad atnāca mājā zila, melna sapampusi kā vērša mēle, kā uguns pagale. Ka tad liku pirtī uz lāvas, ka tad paņēmu ozola potraņicu un iekšpusi, ārpusi izroncaleju - i vesela gan!»
Uzrakstījis J. G-ste, Jelgavā. Noklausīta Alsviķa pag.

9.	SINOLIEŠI.

705.
Kādam Sinoles pagasta saimniekam bija laiska kalpone, kuŗa siena laikā no pļavas mēdza bieži tuvējā mežā nozust, it kā savās vajadzībās iedama, un saimniekam par lielām errastībām labu laiku atpakaļ nenāca. Kad kalpone beidzot labi atpūtusies un ogas saēdusies, iznāca no meža, saimnieks tai zobgalīgi uzprasīja: «Nu, ko tu tur tik ilgi darīji, vai kaula sūdu dirsi?»
Uzrakstījis Fr. R-ga, no Sinoles pag.
Sinoles pagastā kādai meitai sabraukuši precinieki. Māte, gribēdama, lai meitas klusi runā, noteikusi: «Nu, bērniņi, šodien runājiet tikai ar pusmutīti!»
Preciniekiem sēdot pie galda, ienācis arī mājas suns, notupies taisni pretim un izbāzis savu lietu. Meita, to redzēdama, nav varējusi nociesties un, roku aizlikusi pusmutei priekšā, teikusi: «Mam, suņam pips vaļā!»
Uzrakstījis Fr. R-ga, no Sinoles pag.

10. TIRZMALIEŠI, MĒDZAULIEŠI.

707. Kā Kuces Andrejam. Tirzas pagastā reiz dzīvoja kāds pavieglis cilvēciņš, Kuces Andrējs, kas, darba nestrādādams, klīda apkārt un pārtika kā varēdams. Azaida reizēs, kādās mājās ieklīzdams un redzēdams citus pie galda, tas nelūgts tūlīt tiem piebiedrojās, kamdēļ arī bija dabūjis savu palamu. Redzēdams putru uz galda, tas parasti ķērās pie karotes ar vārdiem: «Laba gan bija putriņa, kaut bijis vairāk!» Un lai cik liela bļoda bija, tas centās to iztukšot. Kuces Andrēja apģērbs bija vienās skrandās, pie kam aukstā laikā tas drēbes apvilka tā, ka pašas gaŗākās atradās apakšā un citas arvien īsākās virs tām, kaut gan, pie tam nereti viņam dibens palika gluži kails, tamdēļ vēl tagad, redzot otru tā savādi ģērbušos, saka: «Nu ir kā Kuces Andrējam, septiņi svārki mugurā, bet dirsa plika.»
Uzrakstījis Fr. R-ga, no Sinoles pag. Teicēja Mode K-ņš, Velēnā.

708.
Gadu piecdesmit atpakaļ tirzmaliešos dzīvojusi kāda mēdzauliete, vairāk palaidnīga kā paduma meita Oža, kuŗa, negribēdama strādāt, kā čigāniete staigājusi apkārt.
Ožu bijis piegulējis kāds precējies saimnieks un ne par viņu, ne viņas dvīņu bērniem pēc tam negribējis ne dzirdēt. Viens no Ožas bērniem tamdēļ, vai nu aiz bada. vai arī sala, drīz nomiris, un ar otru tā klīdusi no mājas uz māju.
Visbiežāk tā iegriezusies Lizuma pagastā, Kolanģos,* pie labsirdīgā saimnieka Žagara, kas to, kaut arī rājis, nekad tukšā neatstājis. Reiz kādā agrā rudens rītā Žagars Ožu atradis ielīdušu savā rijā un, redzēdams bērna kājās leperējam apvilkto dūraiņu cimdu īkšķus, teicis: «Ož', elleniece, kā tad bārnam tos cimdus vilki kājiņās, vai tad nevarēji noadīt zeķītes?» Uz to Oža atbildējusi: «Tie jau, mīļais, ir pīlsi, kur atspiesties!»
Savu pavedēju un bērna tēvu tā beidzot iesūdzējusi pie draudzes tiesas par pabalstu. Pavedējs tomēr visu noliedzis. Tad Oža, viņa atmiņai palīgā nākdama, teikusi: «Vai tad tu naapzaminies, ka tu man grūdi to lielo grūdienu un es pirdu to lielo pirdienu!» No šādas Ožas atbildes draudzes tiesneši palikuši mēmi.
Uzrakstījis Fr. R-ga, Sinoles pag., Valkas apr. * Kolanģi ir ciems, kas senāk sastāvējis no 16 sīksaimniecībām, tā sauktām pusasmītēm. Tagad viņā ir astoņi saimnieki. Šinī ciemā, kā zināms, piedzima mūsu ievērojamais rakstnieks Apsīšu Jēkabs, kuŗa tēvs
tur bija par saimnieku.
11. ZELTENIEŠI.

709.
Zelteniešu krāsotājs vasarā visu peļņu Rīgā nodzēris «Rabijā maisā» (meitu mājā). Rudeni zeltenietim uts esot dzinusies pakaļ da Aleksandra vārtiem.
Uzrakstījis J. G-ste, Jelgavā. Noklausīta Alsviķu pag.

Trešā nodaļa MUIŽA, MUIŽNIEKI, ĻAUDIS.
I. Muižnieki un ļaudis. 1. BARONI DZĪVO AR MUIŽAS UN ZEMNIEKU MEITĀM UN SIEVĀM.
a.  MUIŽNIEKI IZVARO MEITENES. 710.
Senāk kāds muižnieks notvēris ganu meiteni, lai to izvarotu. Meitene lūgusies: «Lielskungs, man vēl maziņa!» - «Lai aug, lai aug, kamēr bikses raisu,» - atbildējis lielskungs.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā.
LFK 23, 2406.

711. Vecais pilskungs.
Vecajam pilskungam jau vairākus gadus atpakaļ nomirusi sieva. Bet vecais, lai gan tas jau pāris gadu desmitus atpakaļ iegājis otrā pussimtā, bijis pārlieku kārs uz meitiešiem. Jau sen vairs visā muižā nebijis nevienas pajaunākas sievas vai pusaudžu skuķa, kuŗu vecais nebūtu pēc sirdspatikas izpisis. Beidzot vecais pavēlējis uzvest pie sevis augšā arī dārznieka četrpadsmit gadus veco skuķēnu. Kungs nu vispirms ņēmis šo barot ar konfektēm, lai jau meitēns nebīstoties, nekas ļauns nenotikšot. Meitēns ēdis konfektes un smējies, bet līdzko kungs sācis ap biksēm knibināties, tā tas tūlīt lūdzies: «Mīļais lielskungs, nepisiet mani, es jau vēl jauniņa, un tad - man jau arvienu jādod Pēterienes Jankam!» Kungs sarāvis uzacis un domās nosolījies ganu Janku krietni nomizot par to, ka tas iedrošinājies noņemt viņam kumosu no deguna gala. Bet uz meitēnu kungs noņurdējis: «Nu, nu, neraudi! Gan jau vēl drusku paaugs, kamēr bikses kņopēs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Krustpilī.

712.
Bijis kāds lielskungs, kas pats gājis līdzi visos muižas darbos un piesmējis vai ikkatru strādnieci. Reiz, kulšanas laikā, kungs noķēris laidarā kāda attāla saimnieka meitu un gribējis sviest šo salmos gar zemi, bet meita lūgusies un neļāvusies, tā kungu vēl vairāk iekarsēdama. Šis, beidzot, nevarējis vairs nemaz ciest, sagrābis meiteni kā stangās, ievilcis dziļāk šķūnī, kur citi strādnieki tik daudz nestaigājuši, un licis līdz kulei iekšā. Meitene nebijusi vēl nevienam devusi. Šī pie pirmajiem stiprākajiem dūrieniem iekungstējusies, bet kungs šo mierinājis, ka neesot jau nekas, tas tik tā no sākuma, bet vēlāk viņa pati gribēšot, jo tas viss jau esot pa jokam. Uz beigām arī meitenei iepaticies, bet kad kungam pēc labas pusstundas apnicis un šis piecēlies, saskrullējis ūsas un aizgājis, meitene vēl ilgi sēdējusi salmos un nevarējusi izprast, kamdēļ tas, kas zemniekiem no mācītājai iestāstīts par grēku un kaunu, kungiem ir tikai joks un izpriecāšanās.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Koknesē.

713. Iesvētīšana.
Senos «labos» laikos dzīvojis kāds vecs, bet ļoti nikns muižnieks. Visā apkaimē nebijusi neviena smukāka meitieša, kuŗu vecais nebūtu piesmējis. Tas jau lielkungam kļuvis par paradumu, ka neviena meita nedrīkstējusi apprecēties, iekams viņš pats tai nebūtu «iebraucis ceļu», kā tas mēdzis izteikties, kad bijis labā omā. Un par likumu kļuvis tas, ka visiem tēviem, kuŗiem vajadzējis iesvētīt meitas, tās vispirms bijušas jāatved pie lielkunga uz pārklaušināšanu. Pārklausīšanā savestām meitām vajadzējis sēdēt un gaidīt, kad kungs tās sauks pie sevis. Smukākajām jau arī nevajadzējis pārāk ilgi gaidīt. Kungs pavēris durvis un pavēlējis nākt labi ātri iekšā. Bet nesmukākām, kas palikušas beidzamās, gan dažu labu reizi nācies ir vēl otru dienu gaidīt, jo pie vakara kungam vairs nestāvējis - sien kaut skaliņus klāt. Starp tām, kas atstātas uz vēlāku laiku, bijusi arī bagātā Čāpuļu saimnieka Dārte. Tā jau cilvēciņš bijusi ne tikai nesmuka, bet arī ar to prātiņu bijis kā bijis. Līdz ko kungs attaisījis durvis un sācis apskatīt iesvētāmās, Dārte pietecējusi kungam klāt, noskūpstījusi kā pienākas roku un lūdzoši teikusi: «Mīļais lielskungs, pisiet mani pa priekšu, man tās mājas tā patālāk!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Valmierā.

b.    BARONS PIESMEJ KALPONES.

714.
Reiz kungam vakarā sagribējies, kamdēļ tas ieaicinājis pie sevis kalponi un teicis: «Ann, pakustini pautus, dabūsi rītu zīda lakatu!» Meita priecīgi nobučojusi kungam roku un izskrējusi ārā. Kungs gaidījis, gaidījis, kad nu šī nāks atpakaļ, jo domājis, ka meita izgājusi tikai kreklu novilkt. Bet šī ienākusi tikai pēc ilga laika un pusraudādama iesaukusies: «Es, kungs, tos pantus ar visu grozu tā kustināju, tā kustināju, ka gandrīz visi saplīsa!» - «Dullā bāba, vai tad es tev tos liku kustināt, kustin' manus!» kungs, segu nosviezdams, iesaucies.
Uzrakstījis Oļģerts. Teicējs Čarlis.

715.
Kāds lielskungs, kā jau visi kungi, turējis par savu svētu pienākumu piesmiet visas muižas meitas. Reiz šis licis, lai atnāk uz kalnu vārtsarga meita, kuŗai, kā dzirdams, ar klētnieku taisījušas kāzas. «Nu tik bij riktīgi, vai tad šo sveikā pie vīra izlaidīs! Lai tik nāk vakarā šurp, gan es viņai parādīšu to, ko vēl nav redzējusi un ko tai vēlāk vīrs ik vakarus rādīs!» kungs nopriecājies. Meita atnākusi, noraudājusies un sākusi lūgties, lai laižot šo tāpat uz māju, vai t' nu kungam citu meitiešu trūkums. Tāda pretestība kungu sadusmojusi, un šis, pārskaities, kliedzis: «Tur' strebjamo, ko murkšķ', vai tad tu domā. ka klēts puišam būs labāka pipele kā pašam kungam!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

716. Lielskungs un papagailis. Kādam lielkungam bijis skaists papagailis, ar kuŗu tas aizvienu mēdzis visu priekšā palielīties. Kungs bijis neprecējies un. jau labi sen kūlies ar muižas ķēkšu Grietu. Tā kā lielskungs jau bijis labi gados, tad tas vairs neapmierinājies ar vienkāršu gultā staipīšanos, bet Grietai vajadzējis katru reizi kāpt ar siltu ūdeni pildīta vannā, pēc tam tur kāpis arī kungs, un tur nu abi dzīvojuši kā pa paradīzi. Katru reizi, kad vanna bijusi sagatavota, ienācis sulainis un ziņojis: «Kungs, Grieta jau vannā!.. Vai bikses atstāsiet tepat?» Ar laiku papagailis to noklausījies. Reiz kungs sarīkojis viesības un slavējis savu brīnišķīgo putnu. Te papagailis izkliedzis savu jauniegūto teikumu: «Kungs, Grieta jau vannā! Vai bikses atstāsiet tepat?» Visi sākuši smieties, bet kungs pārskaities kā nelabais. No tās reizes neviens vairs nav redzējis «jauko» papagaili.
717. Lielskungs un istabas meita. Pie kāda kunga par istabas meitu bijusi jauna zemnieku meitene. Kungs šo, kā jau kungi paraduši, pisis gan pa rītiem, gan vakariem. Beidzot meita vairs nevarējusi «daturēt» un aizgājusi. Pēc kāda laika kungs, pa lauku braukdams, ieraudzījis, ka viņa bijusē istabas meita uz lauka mēslus ārda. Kungs apturējis zirgus un prasījis: «Nu, Anniņ, vai nebija pie manis labāki, apakšā guļot, savu maizīti nopelnīt, nekā še uz lauka ar mēsliem staipīties?» - «Nu, lielskungs,» - atbildējusi meita, «daudz mazāk jau nu gan mani gurni nesmirdēja, ja nakti pie jums nogulēju, jo jums jau tā, kā seskam, kad vienreiz saceļas, tad stāv gadiem ilgi, un to neviena meita par pusgadu ilgāki neizturēs!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

718.
Pie kāda barona kalpojusi jauna un skaista meita. Baronam tā ļoti iepatikusies un tādēļ tas pavēlējis viņai atdoties. Meita gan negribējusi, bet ko darīsi, baronam jāklausa. Barons priecīgi izvilcis savu mīsli... Bet, ai! Tas bijis apbrīnojami resns un gaŗš... Meita ļoti nobijusies, un nu vairs negribējusi ne par kādu maksu atdoties. Baronam tas nepaticis, kādēļ tas, mierinādams, teicis: «Kuš, kuš, meitiņ, skaistā un dārgā! Lai viņš ir resns, bet pie pautiem tas būs tievāks!.. »
Uzrakstījis R. K. Teicējs M. Z., Taurkalnes pag. 719. - 720.
1. Vec-Adulienas lielskungs dzīvojis ar visām savām brūtēm lustīgi. Viņam pat muižā bijušas brūtes. Tur viņam vismīļākā brūte bijusi kāda Paulīne. Ar to jau tas bijis sadzīvojis četras meitas. Lielkungs par meitām ļoti priecājies un tās atzinis par savām. Bet te nu noticis brīnums; - viņa draudzenei piedzimis piektais bērns, un - puika. Lielskungs nu bijis par to bezgala nelaimīgs un teicis, ka puika gan neesot viņa bērns. bet šā kučieŗa. Kučieris, maita, esot to saimniecei uztaisījis. Lielskungs nu briesmīgi uz kučieri saskaities, izmaksājis tam algu un atlaidis no vietas. No šā laika par lielkunga izbraucamo zirgu kučieri varējis būt tikai precējies cilvēks. Ja kāds pēc kučieŗa vietas lūdzis, tad lielkunga pirmie vārdi bijuši: «Vai esi precējies? Sieva, bērni ir?» Kad pateicis, ka vēl nav precējies un bērnu arī nav, tā kungs atteicis: «Nevajag, nevajag!» Vai arī citreiz ielaidies gaŗākās runās un teicis: «Ja jūs tūliņ, priekš dienestā nākšanas, ņemtu tūdaļ vienu no muižas meitām sev par sievu, tad gan es jums vietu dotu, vai nu tepat muižā, vai arī, ja jūs abi ar savu izredzēto gribētu manās Adulienas mājās krietni saimnieki būt, tad es došu to labāko rentes māju, ja tikai ņemsi to meitu, kuŗu es tev došu.» Jaunekļi, izdzirduši šādu labumu piesolīšanu, labprāt bijuši ar mieru ņemt lielkunga izdzīvotās meitas, kad tik uz reizi tiek par saimniekiem labā rentes mājā. Lielkungs arī savu vārdu turējis un to nelauzis. Paulīni lielskungs, kā kučieŗa mauku, aizdzinis uz kādu krogu ar visiem bērniem, lai tā nu tur dzīvojot. Visu, ko vien vajadzējis, tas apgādājis Paulīnei un viņas četrām meitām, bet dēlam tas neko nedevis, aizbildinādamies, ka tas esot kučieŗa. Aizvienam tas aizsūtījis pie Paulīnas savu kučieri apvaicāties, vai kā netrūkst. Un ja kas trūcis, tad to atkal nogādājis. Dažreiz arī pats lielskungs ar vīna pudeli aizbraucis uz veco brūti.
Tā izgājis lielkungam ar dēlu un labo brūti. Tas baidījies, kad pieņemšot tādu kučieri, kam neesot sievas, tad varot atkal kāds viņa brūtei uztaisīt puiku. Un to jau lielskungs neieredzējis, jo no šā tikai nākot meitas, bet ne puikas.
2. Tā nu dzīvodams ar brūtēm, lielskungs sadzīvojis astoņpadsmit miesīgas meitas - un dēlu, kas arī bijis viņa, bet kuŗu tas tomēr par savu neatzinis, bet uzgriezis vainu kučierim. Tas tā visu mūžu dzīvojis lustīgi, tikai vecuma dienās nobijies par saviem darbiem un kļuvis traks, domādams, ka šim varot adllunieši prasīt atbildību par visām meitām. Trako namā tas nobeidzis arī savu dzīvību. Ar lielu godu to pārveduši uz viņa pili. Visi adlūnieši pēc sava «labā» un «žēlīgā» kunga raudājuši, sevišķi viņa brūtes, kas pēc viņa nāves palikušas bez apgādnieka. Bet te nu pēc viņa nāves iesākušās lielas jukas, un tas palicis neaprakts baznīcas kapličā. Mantinieki sākusi strīdīties dēļ muižas, un kungu aizmirsuši virszemē. Tas sagulējis virs zemes vai veselu gadu. Kad nu, beidzot, rakuši zemē, tad tikai pamanījuši, ka žurkas bijušas labo Adulienas lielo kungu sagrauzušas. Tā tas ticis aprakts.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teic. U-leja, Bikseres muižā, Patkules pag., Madonas apr.
LFK 72, 13825.

c. BARONS PIESMEJ ZEMNIEKU MEITAS UN SIEVAS.

721.
Reiz baronam sieva sāk mājās taisīt lielu skandālu, ka šis dzīvojot ar citiem meitiešiem. «Kā tā, ar citiem? Bet es tak pis tik to zemniek zos'!» barons izbrīnījies iesaucas. - «Nu, jā, pišanās, paliek pišanās!» - sieva neatlaižas. «Ko-o, tu man grib iestāstīt, ka tā ir vien' alg', tav' pež', vai viņ'?» barons brīnās, - «to zemniek' meit' ir mīkst' un tumīg', bet uz tav' pīzdmal* var nogrūzties kā uz pucnaz'!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

722.
Reiz kungs izsūtījis savu sulaini, lai sameklē šim kādu dūšīgu meitu, kas pa nakti drusku kuli pašūpo, bet tikai jaunu, glītu un kaunīgu, kuŗa vēl nebūtu dabūjusi un, pimpi pieminot, vai sienā lēktu. Sulainis aizgājis ar' un pēc pāris stundām atvedis meiteni, mīkstu kā plūmi - kaunīgi piesarkušu. Kungs par labo kumosu iedevis sulainim krietnu dzeramnaudu un vedis meiču pāvā istabā. Ielicis viņu gultā, izģērbis un mīlinādamies, pārlaižot roku šai pār gurniem, nepatīkami pārsteigts, sarāvies: meičai viss vēdergals slapjš un gurni tāpat. Kungs iesaucis sulaini un ņēmies to lamāt, vai t' šis bez acīm bijis, ka esot kādu pašlaik šai no virsus nocēlis uin apakšā gulētāju viņam atvedis! «Nekā, kungs, es pats viņai tepat dārzā biju virsū un tādi vēl viss bij labākā kārtība!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

723.
Kāds barons ievedis kāda saimnieka meitu siena šķūnī un pavēlējis atdoties... Meita gan negribējusi, bet barons jau sācis... Te, kā par nelaimi, meitai iekļuvis siens caurumā, un tā sākusi kliegt: «Stājaties, baronlielskungs, siens man dzemdē, sieram dzemdē!» Bet barons nodomājis, ka meita lielījot savu lietu, un teicis: «Jā, šēn dzemdīt! Jā, šēn...» un turpinājis mierīgi savu darbu...
Uzrakstījis R. K. Teicējs M.V. Taurkalnes pag. 724. - 726.
1. Jaun-Adulienas kungs bijis liels meitulis un pārspējis pat Vec-Adulienas kungu. Viņš turējis muižā tikai skaistas meitas. Bet ar tām viņam nemaz nepieticis. Tas vēl gājis vasarā uz rudzu lauku un tur pa grāvjiem vaktējis zāļu plūcējas. Ja kādu noķēris, tad to vis vaļā nelaidis, bet dabūjis atmaksu par zālēm un rudzu nomīdīšanu. Daudzas reizes mājnieki atraduši zāļu plūcējas uz grāvmalām puskailas un piedzērušas guļam. Citas atkal pārnākušas maijās iedzērušās un stāstījušas par labo lielkungu. Tas vienmēr piedzirdījis zāļu plūcējas ar vīnu, un tad, kad lieta bijusi cauri, palīdzējis pieplūkt zāles un uzcēlis nastu mugurā, un ceļa naudai vēl iedevis veselu sudraba rubli līdz.
2.	Reiz kāda vecene, kuŗai jau sešdesmit gadu bija uz muguras, aizgājusi zāles plūkt. Viņa nemaz nedomājusi, ka tur varētu lielu kungu satikt. Lielskungs jau blandījies ap tīruma grāvjiem, ķerstīdams plūcējas, bet tas nemaz neiedomājies, ka sastaps tik vecu veceni. Tas ne labprāt ieredzējis, ka zāļu plūcējas nākot plūkt, un ja nākot, tad lai nākot meitas un pašas saimnieces, jo tās esot izveicīgākas plūcējas un mazāk nominot labību, kā vecenes. Vecā vecenīte plūkusi ļoti nopietni zāles un nemaz nepamanījusi, ka kungs jau pie viņas pienācis klāt. Kungs arī pats ātrāki vecās plūcējas nepamanījis, kamēr bijis tai pavisam klāt. Vecā plūcēja ļoti iztrūkusies, izdzirdusi lielkunga balsi, kas vecenei uzsaucis: «Vecen, ko tu man še dar'?» - «Es jau, lielskungs, zālītes plūcu,» - atteikusi vecene. - «Plūc vien plūc, bet tev man tūliņ pist jādod!» - «Es jau, lielskungs, esmu veca un nabadzīte.» - «Vienalga, es pis jaun', es pis vec', es pis ir nabadz' ar'!» To dzirdēdama, vecene arī vairs nemaz nepretojusies. Viņa tūliņ gūlusies uz savas zāļu nastiņas un devusi arī lielam kungam no visas sirds. Lielskungs nu izgulējies ar veceni, tad to sadzirdījis labi dūšīgi ar vīnu un vēl iedevis sudraba rubli. Palīdzējis sasiet zāļu nastiņu un pacēlis to vecenei uz muguras, lai tā piedzērusi aizdenderētu uz mājām, bet pats lielskungs aizvilcies uz muižu.
3.	Vecene gājusi mājās piedzērusi un galīgi nokususi. Pienākusi pie kūts, tā nosviedusi zāļu nastu zemē, atsēdusies un tūliņ sākusi stāstīt par lielkungu un pati par sevi, ko darījuši, ko runājuši - visu, visu... Ka kopīgi gulējuši, tad vīna pudeli iztukšojuši, un bez tam kungs pacēlis zāļu nastu uz muguras, un pats aizvilcies uz mājām. Vecene tomēr visvairāk priecājusies par lielkunga iedoto sudraba rubli. Tā teikusi, ka kungs šo par tādu nieku ar vīnu piedzirdījis, zāļu nastu uzcēlis, un bez tam vēl ceļa naudai rubli iedevis. Vecene teikusi simts paldies par tā vecā mīlestības skursteņa izslaucīšanu, jo šai jau kamēr deviņi gadi nebijis slaucīts. Kad vīrs nomiris, neviens vairs neslaucījis, bet nu pats lielskungs rudzu grāvī izslaucījis.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs U-leja, Bikseres muižā, Patkules pag., Madonas apr.
LFK 72. 13822.

727. - 729.
1.	Kādreiz dzīvojis kāds barons, kas muļķojis visas sievas un meitas. Kuŗa nav devusi
labprāt, to viņš atkal lūkojis piemānīt.
Tā kādreiz kāds kalps pie viņa par puisi nogājis. Viņam bijusi diezgan jauna un smuka sieva, bet jau grūta (cerībās).
Reiz barons aizgājis uz kalpa māju un saticis sievu. Gājis tai klāt un sacījis: «Tavam ir grūtam, bet tavam tā bērnam navam riktig. Viņam trūkstam vien rociņ!» Sieva nu sāk vaimanāt; ko nu darīt! Barons saka: «Tas nekas, es to tavam var petaisit!» Nu labi, sieva laiž, lai barons pietaisa rociņu.
2.	Vakarā, kad pārnāk vīrs mājā, sieva brūk tam virsū: «Tu, lops, ko tu dari! Tu man
uztaisi bērnu bez rociņas!» - Vīrs nu prasa, kā viņa to zina? Nu sieva stāsta, ka barons
pateicis un ka barons rociņu pietaisījis. Vīrs domājis, kā nu baronam to atdarīt...
3. Kādu rītu vagars kalpu izsūtījis netālu no muižas art zemi kartupeļiem ar krogus arkliem. Kalps aris, aris un arvienu apstājies. Barons pa logu to noskatījies, ka kalps stāv, aizgājis pie viņa un prasījis, kamdēļ viņš stāvot? Kalps paskaidrojis baronam, ka arklam trūkstot viena nagliņa, un ka tāpēc arkls neiet. Barons teicis: «Pārej mājā un paprasi lielmātei, lai viņa tev iedod!» Kalps to tikai gaidījis. Pārgājis un prasījis lielmātei pist. Lielmāte nedod, bet atvērusi logu un prasa vīram: «Vai es varu dot?» Barons, nekā nezinādams, teicis: «Dod ātri un nekavē cilvēku no darba.» Nu lielmāte dod arī. Pēc pārnācis barons un redz, ka sieva ar zemēm. Barons prasa: «Kas tas?» Lielmāte pasaka, kas ir bijis: «Tur to baur' kalp ar vis zemain kaj' tu raid' pe' man'!.. »
Otrā rītā kalps gājis gar barona logu. Barons saucis: «A, tavam nagliņām dzenam!» Kalps atkal teicis: «Bet tu pietaisi rociņu!» - No tā laika abi bijuši līdzīgi.
Uzrakstījis Krišs B-nis. Cīravas pag. Teicējs Ģirts E-ns. 70 g. v.. Apriķu pag.
LFK 808, 124.
730.
Reiz bijis kāds lielskungs, kas, kad līdzis mežsargu, vagaru, lauksargu, vai citu kādu muižas ierēdni, prasījis: «Vai tavam ir smukam sievam?» Kam smuka, to līdzis, kam nesmuka, to nelīdzis.
Tā kādreiz salīdzis mežsargu, bet noteicis, ka viņš nedrīkst būt mājā, kad lielskungs iejās mājās.
Kādu rītu lielskungs iejājis, kamēr mežsargs nav paspējis iziet mežā. Kur nu mukt? Mucis uz krāsns ar skalu zvārdēm un guļ itin klusi. Lielskungs iegājis un licis mežsarga sievai izģērbties un iet gultā. Šī gan lūgusies, bet neko nelīdz. «Tev man, sav' lielkung', ir jāklaus'!» Neko darīt, klausījusi arī. Bet, kad nu lielskungs licies virsū un sācis pist, mežsargs ari pārliecies un grib redzēt, kā lielskungs strādā. Tas aizkustinājis skalu bunti, kas nokritusi ar lielu troksni. Nu lielskungs uztraucies: «Kas tur tavam ir?» Sieva saka: «Lielskungs, tas jau runcis uz krāsns!» - Lielskungs teicis: «A. tavam lielam ruņčam, kas tādam lielam buntam gāžam!..» Bet pišanu nav pārtraucis, un tā mežsargu arī nav mājā atradis.
Uzrakstījis Krišs B-nis, Cīravas pag. Teicējs Ģirts E-ns. 70 g. v., Apriķu pag.
LFK 808, 125.

d.    KUNGS PIESMEJ MUIŽAS ĻAUŽU LĪGAVAS.

731.
Agrāk, kad kungiem bijusi visa vara par saviem muižas ļaudīm, kungs nelaidis gaŗām nevienu muižas meitu nepiesmietu. Ja arī kāda visu laiku godīgi nodzīvojusi, tad līdz ko nākušas kāzas, katrā ziņā meitai vienu nedēļu pirms kāzām vajadzējis iet uz muižu darbos «lielmātei spalvas plucināt», - kā paši muižas ļaudis runājuši. Reiz šo teicienu dzird arī pats kungs un iesaucas: «Tai lielmāt' to spalv' plucin' es pats, bet to meit', viņ izplūc man' ap paš pimp' kul'!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

732.
Muižas kalējam bijusi traki skaista brūte. Abi jau klusām bijuši norunājuši kāzu dienu, lai. Te abu laimes saulei aizbraucis priekšā liels, melns mākonis - vecajam lielkungam arī drusku iepatikusies kalēja brūte, un nu šis gribējis no viņas dabūt	 lai tādi tur arī vienam
plīst un otram lūzt ar reizi.
Kalējs redzējis, ka nu slikti būs, tādēļ apņēmies kungu tā pārmācīt, ka tas uz visiem laikiem liktu muižas sievas un meitas mierā. Vienu dienu kalējs aizgājis pie kunga un stāstījis, ka šo tā paklusām esot sūtījusi Lejas Margarieta. Viņa gribot labprāt dot kungam tā pa krietnam «uzšaut», bet esot jau vēl tāda kaunīga, tādēļ, varbūt, kungs būšot ar mieru šovakar tā caur pievērtu durvju šķirbu - meita viena pusē, kungs otrā. Kungs bijis arī ar mieru un par tik labu vēsti iedevis vēl kalējam piecus rubļus dzeramnaudas. Vakarā, līdz ko satumsis, kungs jau bijis pie meitas mājam klāt. Paverot drusku durvis, tas redzējis, ka meita jau kaila un teikusi, ka viņas dēļ varot jau sākt. Tas nebijis divreiz jāsaka, kungs tūlīt atrāvis bikses un bāzis metamo pa durvju šķirbu iekšā... Kalējs, kas atradies aiz durvīm, to tik vien. gaidījis... Ātri tas aizvēris durvis un saspiedis kunga pipeli tā, ka tas vairs nezinājis, cik vecs viņš ir. Kungs nu gan lūdzies vai raudādams, lai taču laižot vaļā. Apsolījies arī likt visas citas muižas meitas pilnīgā mierā, izņemot tikai muižas ķēkšu Grietu, kuŗu jau divdesmit gadus pisot, un šīm esot pienākums tai «vecummaizi» nodot. Bet kalējs durvis atlaidis tikai pēc kādas pusstundls, kad vecais jau bijis sataisījies uz miršanu un visas lūgšanas noskaitījis.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

733. Spītīgs lielskungs. Bijis tāds nejauks kungs, kas nekad nedarījis tā, kā kāds lūdzis, bet vienmēr otrādi. Kungs, kā jau kungs, pisis visas muižas sievas un meitas. Bieži vien gadījies, ka taisni kāzu vakarā kungs pavēlējis jaunajai sievai papriekšu nākt uz muižu, lai šis kā pienākas nopistos um pēc tam tikai pats jaunais vīrs varējis taisīt «to joku». Reiz pienākušas kāzas pašam muižas vagaram. Tā kā jaunā sieva bijusi jauna un skaista, tad visi bijuši pārliecināti, ka kungs jau nu to nepistu gaŗām nelaidīs. Vagars, kas muižā dzīvojis ilgus gadus, aizgājis pie kunga un sācis to lūgties ilgi un gaŗi. «Ko tu gribi?» strupi noprasījis kungs. - «Es gribu, lai jūs, kungs, papriekšu izpisiet manu sievu. Jums jau tā pipele tāda pastingrāka. Diezi', vai es pats pirmo reizi varēšu maz iekšā dabūt!» - «Ak, šitā!» -iekliedzies kungs, iztriekdams vagari pa durvīm, «taisies, ka tiec! Es to mauku nepis' un nepisīš!» - Vagars aizgājis smiedamies par izdevušos lomu.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

734.
Senāk, muižniecības laikos, zemniekiem precoties vajadzējis pirmo nakti savu sievu vest uz muižu pie kunga gulēt. Tā kāds jauns puisis grib precēt kaimiņu Anniņu. Bet viņam briesmīgi negribas vest meiteni uz muižu. Pirms kāzām tas iet pie kunga un lūdz, lai šo noteikumu atlaiž. Bet kungs nav pierunājams. Neko darīt. Ejot uz māju, ceļā puisis satiek savu draugu un sūdz tam savas bēdas. Jāvedot Anniņa uz muižu. Draugs prasa, vai kungs Anniņu pazīstot. Nē, neesot redzējis. Nu draugs dod padomu. Lai aizvedot uz muižu citu meitu. Par labu naudu Rīgā dabūšot smuku smuko, kuŗa būšot ar mieru iet uz muižu. Tā puisis arī izdara. Dabū Rīgā meitu, aizved pie kunga un vēl piemetina, ka, ja kungam patīkot, varot paturēt, kaut vai veselu nedēļu. Meita ir skaista un kungs vareni priecīgs. Viņš uzdāvā puisim mājas par dzimtu. Pa to starpu puisis visa klusībā apprec savu Anniņu. Pēc kāda gada puisis aŗ tīrumā. Gaŗām brauc kungs. Jaiu pa gabalu puisis redz kunga dusmīgo seju. Tas piesauc klāt jauno saimnieku un saka: «Jā, tev nu ir tā lēl' māj', bet man atkal tā lēl' triper'!» Jo, proti, šo slimību tas dabūjis no Rīgas meitas.
Teicēja S. R. Noklausita Rīga.
e.    CINIĶI UN IZVIRTUĻI. 735.
Reiz lielskungs grib piesmiet muižas vagara sievu. Nostiepj to uz sola, ieliek kārtīgi līdz kulei iekšā un saka: «Vai tu saproti, pīzda, kad tavs kungs ar tevi runā!» -«Lielskungs nerunā, bet bada!» - sieva aizrunā to, pienācīgi atbildēdama.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
736.
Reiz kungs sasaucis visas smukākās muižas sievas; nostādījis šās ar kājām uz augšu, tā ka lindraki nobrukuši uz leju, un licis vīriem, lai nu atrod katrs savu sievu: kuŗš savu neatradīšot, tā sievu viņš tūlīt izpisīšot. Vīri meklējuši, meklējuši, kur tu atradīsi: visas vienādas; bet vagars, apstaigājis rindu, iesaucies: «Es savu sieviņu gan pazīstu, pēc kārpas uz pežas malas! Kā teikt, kā nu nepazīs: cik reiz pipeles galu neesu uz tās nobrāzis!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

737.
Reiz dzīvojis kāds kungs - Lindemūts - nejauki kārs uz meitām: pipeli gandrīz rokā vien turējis. Bet ta' bijis ar' negants: par mazāko nepaklausību lamājies, ka vai zeme un debess gāžas kopā. Reiz kungs sasaucis visas muižas sievas un meitas, lai visas pēc kārtas «pārņemtu». Šās sanākušas ar' visas, trīcēdamas, drebēdamas skatījušās kungā kā aitas mēnesī. Bet lielskungs kliedzis: «Laikam es nezin', ka jūs, man dzirdot, visas sak': «Lindemūt kungs, Lindemūt kungs, še to pež', ņem vesel'!» Bet kad es aizgriezīšos, tad jūs vis' mēkšķ': «Lindraka lielskungs, še, ja grib', to pakaļ, vai ar' pis' to veco kaz'!» Es jums parādīš, kā pis kaz': nāk' pa vēn iekš to kambar'! Es jums rādīš'!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

738.
Tajās laikos, kad kungi vēl ar saviem ļaudīm varējuši darīt, kā patīk, kāds kungs sasaucis un izģērbis kailas visas savu kalpu sievas, nostādījis šās visas rindā piekalnē, bet vīrus otrā rindā ar pimpjiem rokā, kalnā. Tagad šiem visiem vajadzējis skriet no kalna lejā un ar to pašu švunku bez apstāšanās iegrūst pipeli līdz pautiem sievai pežā: kuŗš pagrūdis gaŗām, tam tūliņ uzskaitījuši 20 pātagas cirtienus, kuŗš tikai drusku iebāzis, tam 10. - Kāds no vīriem, kam bijusi vēl jauna sieviņa, baidījies šai ar tādu švunku spert iekšā, tādēļ drusku piestājies un iebāzis tikai pašu galiņu. Kungs gribējis šim sist, bet sieva lūgusies: «Mīļais lielskungs, viņš nav vainīgs, man tā lieta vēl traki stingra! Ja neticiet, paraugiet pats: gribēdams nevar iebāzt!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

739.
Kāds muižnieks, liels izvirtulis, ar maukām nodzīvojis un nodzēris divas muižas un kuģi. Kad vairs nav bijis naudas, tad aizgājis pie pazīstamas maukas kaislības apmierināt. Bet viņa bez naudas nav ļāvusies. Tad muižnieks lūdzies, lai vismaz apskatīt ļaujot, ko viņa ari atļāvusi. Muižnieka apskatījis un teicis: «Ta ir visdziļākā jura! Tur nogrima manas divas muižas un kuģis, ka ne mastu gali nav saredzami!»
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teicējs K-bergs, Dzirciema pag., Tuk. apr.
LFK 23, 5928.
2. LIELMĀTE DZĪVO AR KUČIERIEM, SULAIŅIEM, PUIŠIEM. a.    LIELMĀTE UN JAUNSKUNGI. 740.
Reiz kāda lielmāte pēc savas izdarīšanas kungam nemaz nepatikusi. Viņa dzīvojusi par daudz ar jaunkungiem. Kungs bijis dikti nelaimīgs. Te vecā Margrietiņa teikusies lielmāti izārstēt. Kungs kļuvis priecīgāks un sasolījis tai lielu naudu. Margrietiņa iegājusi pie lielmātes un pirdusi uz katra soļa. Lielmāte, to nožēlodama, prasījusi, kas tai esot par vainu. «Ak, lielmātiņ, kad es biju jauna, tad man arī to brutgānu bija ļoti daudz, un tas man no tam!.. » Lielmāte nobijusies un sākusi dzīvot godīgi.
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīgā.
LFK 32, 484.

b.  LIELMĀTE UN PUIŠI.

741.
Pēc tam, kad lielmāte ar puisi Krišu bijusi izballējusies, devusi tam uzdzert šņabi, bet pārskatoties iedevusi spirtu. Lielmāte prasījusi: «Kāds bij', Krišu?» Bet Krišus tikai plātījis izbrucināto muti un saucis: «Kā me, me, mē!» - Lielmāte saskaitusies: «Man kā kazai? Tuliņ laukā!» -
Uzrakstījis Fr. G-bis, Vandzenes pag. Teicēja Gotlība Gr., ap 70 g. v., no Dobeles.
LFK 631, 540.

742.
Puisis kalpojis pie kādas muižnieces. Muižniece nemaz nebijusi ar puiša darbu apmierināta: visur un viscauri tā redzējusi kļudas. Reiz puisis aris līdumā. Aris, aris -sācis nogurt. Tādēļ, gribēdams mazliet atpUsties, piegājis pie dīķa apskatīties dīķī salaistās «zelta zivis». Bet te, kur gadījusies, kur nē, muižniece nākusi vaimanādama uz dīķa pusi: «Ach, lieber Gott! Es dom', ka puis' strādā, bet, lieber Gott, viņš makskerē m a n i e k s Teich!.. »
Uzrakstījis R. K. Teicējs M. V., Taurkalnes pag.
c.  LIELMĀTE UN SULAIŅI.

743.
Reiz vēlu vakarā lielmāte iesauc pie sevis sulaini. Sulainis ieiet un izbrīnījies skatās, ka lielmāte guļ kaila uz kušetes un staipa kājas. Sulainis paliek pie durvīm stāvot. Bet kundze šim uzsauc: «Aber, Pēter, ko tu lur kā pīzda uz pucnazi, svied bikses nost un nāc šurp, kad tav' lielmāt' to grib.»
Vienam kungam bijusi dikti smuka sieva. Pats kungs bijis tāds vārgulis un nevarējis sievai nekā izdarīt. Bet kungam bijis sulainis. Tas sācis lakstoties gar viņa sievu. Tik ilgi lakstojies, lakstojies, kamēr kundze vienreiz ļāvusies arī, lai jau tad nu iet. Bet kundze ar tik dušīgu nebijusi radusi, un viņai izsprucis «šķidrais». Ko tad nu lai dara! Sulainis saņēmis svārku sturī un nesis laukā. Kungs bijis aizbraucis. Bet taisni taī pašā laikā viņam gadījies pārbraukt. Viņš nācis pa durvīm iekšā. Abi divi ar sulaini viņi durvīs satikušies. Kungs tam uzprasījis, kur tad viņš iet, un ko nes. Sulainis ātri apķēries un pateicis, ka viņš nes izsviest «zapti» ārā. Tā esot saskābusi un nevarot vairs lietot. Kungs atkal iesaucies: «Vai tu traks esi, zapti tu nesīsi laukā sviest? Vai tad tā vairs nemaz nav ēdama?» Paķēris ar pirkstu un novilcis gar lupu. Bet tad gan samanījies, ka tā vairs nav ēdama. Licis sulainim, lai met laukā. Tā sulainis ticis sveikā cauri.
Uzrakst. A. K-saks, Rīgā. Teic. no Sātiņu pag.
LFK 647, 1641.
745. - 746.
1.	Kāda lielmāte meklējusi sev sulaini. Viens puisis pieteicies arī un sācis dzīvot. Nodzīvojis jau kādu nedēļu, - lielmāte iesauc to pie sevis. Izģērbusies plika, rāda uz krutīm un prasa sulainim: «Vai tu zini, kas tas ir?» Sulainis arī domā: nupat jau bus labi un saka: «Tie ir pupi, lielmāt!» Bet lielmāte rāda uz nabu un prasa: «Un kas tas ir?» -«Naba, lielmāt,» - puisis atbild un domā: «nu, uz leju jau iet, izprasīs to galveno un tad tā lieta bus darīta.» Lielmāte, tiešām, vēl zemāk par nabu rādīdama, tāpat prasa. Puisis jau nu tīri droši un nekaunīgi atbild: «Tā ir peža, lielmāt!» Bet lielmāte vēl nerimstas, piegruž roku puisim kāju starpā un prasa: «Nu, kas tev tur ir?» - «Tur ir pipele,» - puisis atbild. Nu lielmāte arī vairāk neprasa, bet arī puiša cerības nepiepildās: lielmāte paziņo, ka šis «bruķējis» prastu muti un tiekot atlaists. -
2.	Pēc kāda laika lielmāte atkal pieņēmusi jaunu sulaini. To tāpat kā iepriekšējo, ievedusi pie sevis, noģērbusies, rādījusi uz krutīm un prasījusi. Bet šis puisis bijis drusku gudrāks, tas teicis: «Tie ir Ciānas augstumi, lielmāt!» Pie nabas puisis atbildējis: «Tas ir Tabora kalns,» - pie pežas: «Tā ir Nāves ieleja!» Nu lielmāte apmierināta piegrudusi sulainim pie pautiem un prasījusi: «Un kas tev tur ir?» - «Tur ir dzīvības koks!» Nu lielmāte svinīgi teikusi: «Nu. tad liec savas krutis uz maniem Ciānas augstumiem un stādi savu dzīvības koku manā nāves ielejā, lai viņš tur nes augļus!» -
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.
d.  LIELMĀTE UN KUČIERIS. 747.
Reiz kungi aizbraukuši karietē. Te ceļā buka, uz kuŗas sēdējis kučieris, salUzusi. Karietē kučierim vietas nav bijis, tādēļ cits nekas neatlicis, kā tam sēsties lielmātes vietā un ņemt lielmāti klēpī. Kučieris, lielmātei sēstoties, uzvilcis tai visas drēbes augšā no pakaļas un sācis to sēdus purgāt. Kungs skatījies, ko skatījies... Jau viņam palikusi abu sēdēšana aizdomīga, teicis uz kundzi: «Man liekas, ka tevi «ruģī!» - «Man arī tāpat,» atteikusi lielmāte.
Uzrakstījis J. S. Teicējs K. V-ps. Bilskas pag.
Reiz dzīvojusi kāda lielmāte, kuŗai neviens nevarējis pa prātam izdarīt. Katru kalpotāju viņa atlaidusi pēc gada, jo tie nekādi nevarējuši pildīt lielmātes untumainās iegribas. Saderējis kāds puisis, kas apņēmies neko ne aplam runāt, ne arī darīt.
Gads jau bijis cauri, un bijusi jāizmaksā alga. Tagad lielmāte vēlējusi sajUgt zirgus un nu braukusi. Braukusi, braukusi, te kādā vietā lielmāte ieraudzījusi, ka bullis uzlēcis govij virsU. Tagad lielmāte prasījusi kučieram, kas šis tur darot? Kučieris atbildējis, ka viņš skatoties, vai saule vēl esot augstu, jo govis jādzenot mājās. Braukuši tālāk. Tagad lielmāte ieraudzījusi ērzeli, kas uzlēcis ķēvei mugurā, un prasījusi kučierim, ko šis tur darot? Kučieris atbildējis, ka ērzelis esot pārgājis pār robežu un saucot saimnieku. Tagad braukuši mājās. Nu lielmāte likusi kučierim izkurināt pirti. Kad pirts bijusi izkurināta, tad vēlējusi sevi vest uz pirti un mazgāt. Pie durvīm stārasts nolikts par sargu.
Tad lielmāte parādījusi melnu vēdergalu un prasījusi, kas šis tāds esot? Tad kučieris atteicis, ka tas esot ezeriņš, kur lielkungs peldinot zirgus. Nu lielmāte prasījusi kučierim, vai nevarot šai izlīdzēt? Bet kučiers atteicis, ka neesat brīv. Tad lielmāte pavēlējusi un kučieris peldinājis jaunu kumeļu, bet peldinot appirdies. Tad lielmāte prasījusi, kas tur? Kučieris atteicis, ka stārasts klaudzinot, ka esot diezgan. Kučieris ar lielmāti apprecējušies, bet stārasts dabUjis trīsdesmit...
Uzrakstījis R. K-cis, Mores pag. Teic. E. K-viņš, no Rīgas.
LFK 672, 225.

e.    LIELMĀTE UN MUIŽAS AMATNIEKI.

749.
Muižas kalējam bijis visā pagastā lielākais «metamais», uz kuŗu meitieši krituši kā mušas uz medu. Reiz šis dīķī peldējies un stīvais pimpis pa gaisu vien gājis. Te gadījies nākt gaŗām pašai lielmātei. Tā apstājusies un prasījusi, kas šim īsti tur starp kājām esot? -«Tie jau man tie debesu sīpoli!» kalējs, pautus taustīdams, atbildējis. - «O, krietns lakste gan ir!» cienīgā teikusi un saņēmusi šim aiz pimpa gala. «Nu, panāc puis', drusku dziļāk, es tev parādīšu dobi, kur to sīpolu iestādīt!» lielmāte teikusi, vilkdama šo tāpat kailu uz nomaļus stāvošo lapeni.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

750. Lielmāte un mūrnieks. Reiz muižā jauns puisis mUrējis krāsnis. Vakarā kungs nebijis mājās un pati lielmāte iegājusi paskatīties, kā mUrnieks ēd vakariņas. Lielmāte nosēdusies galda galā un skatījusies, bet puisis izņēmis no biksēm pipeli, kas tam arī bijusi, ka neko teikt, sastindzinājis vēl to un licis uz galda malas - ka trauki vien noskanējuši. «Kas tev tur tāds jocīgs?» prasījusi lielmāte. - «Tā man mālu stampājamā vālīte», - atteicis puisis. Lielmāte to gribējusi apskatīt un rokā paņēmusi, to glaudīdama runājusi, ka esot gan dUšīga - gaŗa un resna. Tikai pasmaga gan, laikam, esot nu grUt' cilāt. «O nē!» atbildējis puisis. - «Nu, tad es gribu pastampēt,» esaukusies lielmāte. Puisis arī bijis ar mieru, gājis llelmātei līdzi istabā un «stampājis» līdz gaismai, kamēr «vālītei» gals sācis sāpēt.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

751.
Reiz kāda muižā skursteņslaucītājs tīrījis skursteņus. Kad darbs jau bijis veikts, kundze šo iesaukusi savā guļamistabā, lai šis apskatot, vai arī tur nevajagot ko pārslaucīt. Šis nav bijis muļķis un drīz vien ar' atradis īsto vietu, kas jau sen nebijusi kārtīgi «tīrīta», licis kundzi gultā un grUdis tā, ka putekļu mākonis vien pa gaisu griezies. Šinī brīdī ienācis pats kungs un palicis pārsteigts pie durvīm stāvam, bet kundze nemaz neuztraukusies un paskaidrojusi: «Nekas, vīriņ, es gribu, lai reiz tīrība mājā! PalUk pats, kas tur melnumu nāk laukā!» šī rādījusi uz sodrējiem nosmērēto palagu.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

752.
Lielmāte iesaukusi pie sevis muižas piķieri, - jaunu, zibenīgu puisi, lai izrunātos par rītdienas medībām. Runājot lielmāte bijusi atspiedusies pie galda stUŗa tā, ka galda stUris tai tieši starp kājām vēdera galu iespiedis. Lielmātei jaunais puisis ļoti paticis, un viņa gribējusi tam labprāt kādu patikšanu izdarīt, tāpēc, puisi atlaizdama, viņa prasījusi, kas viņš gribētu tagad bUt. Puisis nosarcis un nekā neatbildējis bet kad lielmāte cieši uzstājusies, tas stomīdamies un nosarcis sacījis: «Es, lielmātiņ, gribētu, kaut mana pipele pašlaik bUtu tā galda stUŗa vietā!» Kundze vispirms nosarkusi un sadusmojusies, bet tad padomājusi, pasmējusies un, uz guļamistabas pusi iedama, ar patiku apskatījusi spēcīgo puisi, un saukusi: «Ienāc uz brītiņu te!.. »
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

753.
Muižā strādājuši mUrnieki. MUrnieka meistars bijis brašs spēka pilns vīrietis. Kādā vakarā lielmāte gribējusi izmēģināt, kā ir ap sirdi, kad tāds spēka vīrs pa virsu strādā. Lielmāte nu iesaukusi mUrnieku savā istabā un teikusi, ka viņa gribot, lai viņš iztaisot šai «to joku». MUrniekam tas nebijis divreiz jāsaka, tas sviedis bikses nost un kāpis virsU. Nu lielmāte pamanījusi, ka šim visa «lieta» saskrambāta vienās skrambās un prasījusi, kas šim to «lietu» tā saplosījis? «Nekas, lielmātiņ,» atbildējis mUrnieks, «nav jau mums prastajiem tās lietas tik smalkas kā jums, kungiem. Es pirmīt pamēģināju mālu pikā - un tā saskrambāju».
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
3. KUNGA MEITAS. a.  MEITA AR MEITU.
754.
Kāda muižnieka istabas meitai bijis katru vakaru zināmā laikā jāiet pie muižnieka meitas ar mākslīgu vīrieša dzimuma rīku un jāizdara kopošanās. Kādreiz pie istabas meitas bija atnācis viņas brālis un prasījis, kā iet. Māsa teikusi, ka visādi bUtu labi, bet nepatīkamākais esot tas, ka katru vakaru jāiet pie «preilenes» un jāizdara zināmā kopošanās. Brālis teicis, ka viņš bUtu ar mieru šovakar to izdarīt viņas vietā. Tas uzģērbis istabas meitas drēbes un zināmā laikā iegājis pie «preilenes», kur tā tumšā guļamistabā jau gulējusi un gaidījusi istabas meitu. Ne vārda nerunādams, istabas meitas brālis izdarījis kopošanos. Uzceļoties «preilene» viņam iesitusi pa ausi, sacīdama: «Kāpēc tu citus vakarus tik labi neizdarīji, kā šovakar!» Pēc tam «preilene» tikusi mātes cerībās.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā.Teicējs Pēteris Kr., 37 g. v., Dzirciema pag., Tukuma apr.
LFK 23. 5297.
b.    STIPRA VĒLĒŠANĀS UN GUDRA IZDARĪŠANA.

755.
Bijis kāds kungs, kuŗam tēvs bijis nodzīvojis visu mantu, tamdēļ šis gribējis precēt bagātu sievu. Aizbraucis precībās pie kaimiņu nmižnieku meitas. Vecāki bijuši ar mieru, meita ar' neko lielu neteikusi, bet kad jau viss bijis norunāts, meita šim ieprasījusies: «Vai jUs esat tāds pats kā citi cilvēki?» - «Nuja, saprotams, ka tāds pats!» - «Tad es jUs negribu; - es gribu tādu vīru ar divām pipelēm!» meita stingri noteikusi. - Kungs aizbraucis mājās un tāds noskumis vien staigājis. Piegājis pie šā vecais sulainis un prasījis, kas šim esot. Nu, un kungs ar' izstāstījis - tā un tā: mantas vairs nav, naudas nav, bagāta sieva bUtu, bet tā grib vīru ar divām pipelēm. «Ļauj man to lietu nokārtot!» -sulainis lUdzis un tUliņ sajUdzis zirgus: papriekš ērzeli un šim tUliņ priekšā ķēvi. Tā nu aizbraukuši pie meitas mājām. Meita iznākusi pagalmā. Sulainis tUliņ palaidis grožus svabadāk un ērzelis lēcis ķēvei virsU. Sulainis atrāvis šo atpakaļ: «Ei, ko tu nevari savaldīties: manam kungam ir divas pipeles un tad viņš meitiešu tikpat kā meaizkaŗ, un tu ar vienu pašu trako!» To izdzirdusi meita un jau pēc mēneša dzērusi ar kungu kāzas, priecādamās uz pirmo nakti, kuŗu gulēs pie tāda vīrieša, kas vienu pimpi vilks laukā un otru tUliņ bāzīs iekšā. Bet vecais sulainis tik smīnējis vien, ka viņam izdevies kungam palīdzēt.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Beļavā.

c.  MANĪGI PUIŠI.

756. - 759.
1.	Vienam kungam bija trīs meitas. Tās no «tām lietām» nekā nezināja. Visu laiku tā
uzaudzinātas, nekas nav rādīts.
Tam kungam bijis kučieris. Tas sadomājis, ko viņš darīs. Visas trīs ir smukas meitas. Viņam vajag tās dabUt savos nagos. Tas iestāstījis vecākai princesei, ka viņam ir dikti smuka suka. Nu princese lUdzas, lai parāda, un lai viņu ar to smuko suku labi izsukā. Bet Jancis pateicis, ka tāpat par velti viņš nevar vis sukāt. Par to vajaga dārgi aizmaksāt. Lai tas arī maksātu ko maksādams, viņa tam aizmaksās, bet lai tikai Jancis izsukā. Jancis saprasa divi tUkstoši rubuļus lai dod, tad sukās, lētāki viņš nevar. Vecākai meitai nauda bijusi. Viņa arī aizmaksājusi. Kučieris ņēmis meitu priekšā un labi izsukājis.
2.	Pārbrauc mājās. Nu vecākā meita stāsta savai otrai māsai, ka Jancim ir tāda laba suka, jo sukā, jo patīk, jo sukā, jo patīk. To arī pateikusi, ka Jancis par to suku paņēmis divus tUkstošus. Otrā meita arī vairs neliekas mierā nepagalam arī ne, lai Jancis viņu arī ņem sukāt. Ko tad nu lai citu Jancis iesāk, jāsukā vien tikai. Bet viņai tik daudz naudas gan neesot kā vecākai māsai. Viņa varot dot tikai tUkstots rubļus, vairāk ne. Jancis teicis, ka tas jau nu gan par maz esot, bet kad viņai vairāk nav, lai tad iet. Izsukājis otro meitu arī pamatīgi.
3.	Otrā māsa atkal izteic jaunākai māsai, ka Jancim tik esot gan pamatīga suka, jo sukājot, jo patīkot, jo sukājot, jo patīkot. Bet dārgi gan viņš ņemot par savu suku. Jaunākā māsa arī lUdzas Jancim, lai viņš to arī ar savu suku labi izsukā. Bet tik daudz maksāt nu gan viņa nevarot kā vecākās māsas tam maksājušas. Viņai tikai esot pieci simti. Tos viņa varētu maksāt, bet vairāk ne. Jancis teicis, ka tas jau nu esot gan par maz. bet kad nu viņai vairāk nav, ko tad lai nu tur izdara. Pietiks jau arī ar to. Izsukājis jaunāko māsu arī...
4. Un tā nu Jancim darbs katru dienu. Ved tikai visas trīs māsas pēc kārtas un izsukā. Beidzot Jancis redz, ka tā vis nebUs labi, tā viņam beigās var iziet pavisam slikti. Viņš nolemj, ka no tās sukas viņam vajag tikt vaļā.
Vienreiz viņš aizbraucis ar vecāko preileni pie upes, pārbridis pāri, un tur meitu labi izsukājis. Tad Jancis paņēmis akmentiņu un iemetis upes vidU. Preilene tUlīt prasa, kas viņam izkritis. Jancis pateicis, ka viņam tā suka esot izkritusi. Preilene nu dikti bēdīga un brien pakaļ suku meklēt. Sacēlusi brunčus un bradā.
Pa to laiku gadījies pienākt mācītājam pie upes. Tas atkal ieraudzījis, ka preilene tā bradā, tUlīt saprot, ka nu jau viņai ir kaut kas pazudis. Novelk bikses un arī iebrien upē palīdzēt uzmeklēt. Mācītājs sacēlis kreklu un preilene ieraudzījusi, ka šim tur karājas. Viņa nodomājusi, ka tā viņam ir tā pati suka - saķērusi un norāvusi. Nui viss nācis gaismā. Janci par to pakāruši, ka viņš tā izdzīvojies. Arī mācītājs drīzi vien pēc tam nomiris.
Uzrakstījis A. K-ks, Ezeres pag. Teicējs Krišs L-sa, 66 g. v., Ezeres pag.
LFK 647, 2026.

760. Ja jau «nē», tad «nē».
Kāds barons klusi un mierīgi braucis uz pilsētu. Ceļā viņam uzbrukuši laupītāji. Jau tie sagatavojušies baronu mušīt zemē, kad tam palīgā atsteigusies trīs lauku puiši. Puiši laupītājus padzinuši un tā baronam izglābuši dzīvību. Barons nu priecīgs pateicas puišiem, lai tie rīt ierodoties muižā, tur varēšot katrs izteikt savu vēlēšanos, ko viņš izpildīšot Otrā dienā puiši klāt. Barons pats vēl uzmudina, lai nekautrējoties un prasot, ko katrs gribot. Labi. Pirmais tā pabailīgi minējis, ka šim vajagot 2000 dāldeŗu. Barons noskaitījis naudu galdā. Nu otrs jau drošāki prasījis, ka šis gribot krietnas lauku mājas. Barons licis izvēlēties, kuŗas gribot.
To dzirdot, trešais palicis tīri drošs un stingri noprasījis, lai šam dodot meitu par sievu. Tas nu baronam ne visai paticis, bet atteikt negribējis un nevarējis. Labi, lai rīt atnākot pie meitas, ja tā šim patikšot, lai ņemot. Otrā diena puisis klāt, bet barons licis lai meita izrādās par muļķīti, lai puisim neko citu neatbild, kā tikai «nē», varbUt ka tad puisis no tās atteiksies. Puisis nu saka: «Labdien!» Meita atbild: «Nē!» Par tādu atbildi apjucis, puisis vaicā, vai šis tai nepatīkot, vai gribot, lai iet prom. Meita atbild: «Nē!» Abi nu sēž kā koka gabali. Galu galā tas puisim apnīk, un viņš tīri pikts vaicā: vai tad šie tā lai vēl ilgi sēžot? - «Nē».
Kad tā, tad puisis vaicā tālāl: Vai tā lampa degšot visu nakti? - «Nē.». - Ja tā, puisis nodzēš lampu. Vai tad gulēt neiešot? - «Nē.» Vai ar visām drēbēm? - «Nē». - Puisis nu redz, kas par lietu, izģērbj meitu, izģērbjas arī pats, ieceļ šo gultā un pats liekas blakus.
Nu puisim jau nebēdības galvā. Viņš apčamda meitu un, pieskāries pīzdai, prasa: «Vai tad tas caurums tā visu naktī paliks neaizkorķēts?» - «Nē!» Nu, kad nē, tad jāaizkorķē, un puisis kāpj šai virsU. Barons nu nāk skatīties, ko šie dara un atrod abus gultā pisamies, redz, ka te nekas nevar līdzēt un dod puisim meitu par sievu. Tā puisis kļuvis par barona znotu.
Uzrakstījis P-dis. Stāstījis R. S., Rīgā.

761.
Kādam lielkungam bijusi meita, kuŗa bieži vien tēvam nezinot braukusi slēgtā laivā pāri ezeram pie sava brUtgāna, kāda kaimiņu draudzes mācītāja. Šie braucieni tikuši izdarīti pēc iespējas slepeni, lai mācītāja kaimiņi tos neievērotu Tajos meitu pavadījis tikai kāds no tēva sulaiņiem, jauns, spēcīgs puisis, kuŗam bieži vien arī nācies noskatīties, kā meita ar mācītāju pisas. Bet vai tad puisim sirds nu suņa kāja: gribas tak šim ar'! Nākamā reizē iepriekš brauciena puisis ievedis laivā vēl kādu savu draugu, kas, līdzko izbraukuši ezera vidū, sācis laivu stipri šūpot, bet puisis ieskrējis pie meitas un stāstījis, ka nupat esot sacēlusies liela vētra, no kuŗas izbēgt neesot ne mazākās cerības. Meita nobijusies, sākusi lūgt Dievu, bet kad puisis prasījis, lai dodot viņam pist, pirmo un pēdējo reiz dzīvē, viņa devusi ar', jo ko tad vairs skopoties, kad tūliņ jāmirst. Kamēr šie pisušies, draugs šūpojis laivu slapju galvu. Kad puisim jau nogājis trešo reiz, tas pabāzis galvu pa lūku un kliedzis: «Ē, stūrē ātrāk pie krasta klāt, es vairs nevaru pakustināt!» Nu arī meita sapratusi, ka ir piekrāpta, bet ko vairs izdarīs!
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mārcienā.

762.
Kāds puisis ilgāku laiku jau slepeni uzturējis sakarus ar kunga meitu. Bet vienā baltā dienā meita teikusi, ka nu reiz būšot slikti, laikam kādreiz esot par dziļi iebāzts, vai par ilgu paturēts, bet bērns nu būšot tikpat kā likts. Ko nu darīt? Puisis gribējis būt godīgs un teicies meitu precēt, kaut arī pašam šāds iznākums nepavisam nepaticis. Aizgājis pie kunga un teicis tā un tā, gribot viņa meitu precēt, vai došot to viņam? Kungs skatījies ilgu laiku uz puisi kā uz ķēmu, beidzot sācis smieties un. strupi noprasījis, lai parādot sava daiktu. Puisis atpogājis bikses un parādījis. Kungs to paņēmis rokā, sakustinājis, lai saceļas um pēc tam noteicis, ka šitādu sētas mietu viņa meitas caurumā nemaz nevarot iebāzt. «Ak, tad nevar?» noprasījis puisis, «nu, tad jau labi, tad pie tā bērna es nebūšu vainīgs... ardievu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. 4. JUNKURS, MUIŽKUNGS.
a.   JUNKURS.

763.
Muižā dzīvojis jauns kundziņš, saukts par junkuru. Tas piesmējis visas muižas un apkārtnes meitas un sievas.
Turpat muižas vagaram bijis kaķis. To savukārt sākuši par «peļu junkuru». Reiz dārznieka meita vagaram prasa, kādēļ šito te saucot par peļu junkuru, bet to tur kalnā tikai par junkuru? «Tādēļ, ka tam tur pie «peļu» ir vēl jāpieliek «pi», tad tik būs pareizais nosaukums rokā. Bet, lai nebūtu katrreiz jādzisina mute, tad to tur sauc īsākā vārdā,» vagars smiedamies paskaidrojis.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jaun-Kalsnavā.
b.  MUIŽKUNGS. 764.
Kādā muiža bijusi ļoti ražīga saime. Muižkungs aizliedzis vairoties vēl lielākā skaitā. Viņš nolēmis tā, ka savus vīrieša pienākumus muižā var izpildīt tikai gailis un bullis. Bet jau pēc gada muižkungs bijis spiests savu lēmumu atcelt, jo muižas sievas nav likušas kungam vairs miera.
Naglienes muižā reiz dzīvojis kāds ļoti dusmīgs kungs. Vagars ieslēdzis kādā namiņā sviesta taisītāju. Tā, sviestu taisīdama, iegribējusies sevis pēc. Ārā nevar tikt. Cits nekas neatliek, viņa domājusi, ka jātaisa sviesta ķērnē iekšā. Un tā arī izdarījusi. Šo sviestu esot smeķējuši muižas kungs ar vagaru un teikuši, ka sviests esot dzeltens, laikam govis ganījušās ļoti treknā zālē.
Uzrakstījis Gothards P-lis. Teicējs Jānis P-rags, 70 g. v., Jēkabpils apr., Eķengrāvē.
LFK 69, 1074.

766.
Kāds muižas kungs saderējis, ka viņa meitas varot iemīzt pudelē. Viņa draugs bijis ar mieru derēt. Bijusi ziema. Norunātā dienā viņš ieradies. Muižas kungam nebijis vaļas, lai uzgaidot. Viņš pa to laiku uzaicinājis viņa abas meitas ar ragaviņām pavizināties. Visi trīs aizgājuši. Jaunavas sākušas žēloties, ka šām esot auksti. Viņš teicis, ka šam esot tāds verķis, ar kuŗu varot labi sasildīties, lai šās tikai gulstoties zemē. Tā kā meitas nekā nezinājušas, tad arī paklausījušas. Viņš tad nu abām izlauzis «celkas». Pārnākuši mājā. Muižas kungs nu pavēlējis vienai no meitām mīzt pudelē. Tā mīzusi, bet gaŗām vairāk nomīzusi kā iekšā. Tad viņš licis, lai miez otra. Bet arī tā nevarējusi iemīzt. Nu tā tēvs derības zaudējis meitu vainas dēļ.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Andrējs S., 73 g. v., Cesvaines pag. nespējn. mājā., Mad. apr.
LFK 72, 9451.

767. «Se tavi ķimeņi...» Kāds vīrs aizgājis uz muižas pļavu palasīt ķimenes. Bijis jau diezgan daudz pielasījis, te muižkungs klāt un grib vest vīru uz muižu. Vīram iešāvies labs padoms prātā. Viņš teicis: «Še tavi ķimeņi, es gribu dirst!» Muižkungs arī atlaidis. Vīrs attālinājies, attālinājies, kamēr meties skriešus uz mājam.
Uzrakstījis A. J-gs. Teicējs P. J-gs, Valkā.

768.
Kādam saimniekam zeme bijusi robežā ar muižu. Kādreiz, kamēr pats, sieva un meita strādājuši - zirgs iegājis muižas auzās. Tā kā nelaime nenāk brēkdama, tad nemaz nemanījuši, ka jau muižkungs ieķēries zirgam galvā un ved projām. Visa saimnieka ģimene skrien pakaļ un lūdzas, lai atdod. Muižkungs ne par ko! Beigās, saskatījis, ka saimniekam ļoti skaista meita, teicis: «Labi, es zirgu atdošu, bet tā vietā dodat man izlietot savu meitu!» Saimniekam nu gan bijis, kā teic, žēl gasta, žēl pīrāga, - bet vienīgais zirdziņš, - domājis ar', gandrīz labāk jādod meita. Tā kā muižkungam pašam arī bijis liels prieks uz meitu, - tad viņš vēl no savas puses gājis tik daudz saimniekam par labu, ka atļāvis sevi aiz pautiem pieturēt, kamēr ar meitu strādāšot. Tā nu visi galu galā bijuši ar mieru un izstrādājuši. Kad viss bijis cauri, saimnieks sācis lielīties: «Lai nu viņš man meitu izpisa, - bet tad es gan viņam spītēju: kamēr viņš ar meitu - es ievedu zirgu atpakaļ auzās, un tas tās auzas piedirsa!»
- «Tas nu ir krāms, ko tu viņam spītēji,» teikusi saimniece, «bet tad es gan viņam spītēju: kā tik viņš sāka locīties, es palaidu viņam pautus vaļā!» - «E, tas nu ir sūds, ko jūs abi viņam spītējāt,» savukārt teikusi meita, - «bet tad es nu gan viņam spītēju: cik viņš man grūda uz apakšu, - tik es viņam uz augšu pretī!»
5. MUIŽAS KALPOTĀJI. a.   BĒRNU MEITA.
769. Bērns, puķēs stāvēdams... Kādai lielmātei bijusi laba, bet dumja bērnumeita. Viņa rupji runājusi un dažu labu reizi izdarījusi kaunu. Lielmāte to bārusi un teikusī, lai šī runājot puķu valodā. Labi, meita apņēmusies runāt puķu valodā. Kādu dienu lielkungs nebijis mājās un lielmātei atbraucis mīļākais. Lielmāte lustējusies pa dārzu ar savu mīļo viesi, un bērnu meita ar bērniem pa istabu. Te, par nelaimi, mazākais bērns apdirsies. Bērnmeita atstājusi bērnus un skrējusi saukt lielmāti palīgu, jo tā tādās reizēs vienmēr nākusi. Bērnmeita uzstājusies uz balkona un saukusi: «Lielmāt, lielmāt, nākat nu palīgā!» Bet lielmāte nenākusi, jo viņa bijusi sava mīļākā apkampienos. Tā kā bērnmeita nerimusies un saukusi aizvienam, tad viņa aizbildinājusies ciemiņam, pagājusi gabaliņu no tā un dusmīgi uzkliegusi, ko šai vajagot? Meita drusku nobijusies, tad saņēmusi dūšu un teikusi: «Bērns, puķēs stāvēdams, nodirsies kā tīrais lops.» Lielmāte tā pārskaitusies, ka uz vietas atlaidusi bērnu meitu. Bet šī tak, nabadzīte, nejutusies vainīga, jo viņa jau par puķēm runājusi.
Uzrakstījusi V. P-ģene, Rīgā. Teicējs Jānis S-ls, 63 g. v., Mārupes pag., Rīgas apr.
LFK 76, 2113.

b.    SULAIŅI.

770.
Pie kāda lielkunga reiz dzīvojis sulainis un kalpone. Kalpone bijusi diezgan smuka. Tā sulainim stipri iepatikusies. Sulainis gribējis meitu izčakarēt, vai ar labu, vai ar ļaunu, lai meita vairs no šā nevarētu atteikties. Kad meita reiz kaut kur gājusi, tad sulainis gribējis taisīt «šeptes», bet nevarēdams trāpīt īsto vietu, viņš bakstījis tikai meitai rokās. Meita par to gājusi sūdzēties kungam. Kungs nu saucis abus priekšā. Sulainis sācis taisnoties, ka šis tikai pirkstu piedūris kalpones rokām. Kalpone atkliegusi: «Vai tu domā, ka es esmu tik duma, ka es nevarēšu izšķirt pirkstu no pipeles!» Kungs par tādu atbildi saskaities un teicis: «Jūs abi divi esiet vienādi, un ja jūs nebūtu man bijuši labi strādnieki, es tūlīt jūs aizdzītu, bet tagad jums abiem jāprecas, citādi es jūs abus aizdzīšu.» Meitai nekas cits nelīdzējis, ka bijis jāņem sulainis par vīru.
Uzrakstījis Br. R-tiņš, Rīgā. Teicējs Andrējs Sausiņš, 70 g. v., Cesvaines nesp. m., Madonas apr.
LFK 72, 1321.

771. Caur puķēm.
Kādam baronam bijis sulainis, galīgs muļķītis un neaptēsts kā zābaks. Tā, kad reiz lielmātes kaķis apmīzis zāles grīdu, sulainis ziņojis lielmātei: «Lielmāt, kaķis piemīza zāli».
Lielmāte šo ņēmusies rāt: «Vai tu nevari runāt godīgāki? Kādēļ tev jālieto tik rupji vārdi?.. Ja ne citādi, tad runā caur puķēm!» Sulainis apsolījies laboties.
Reiz baronam sabraukuši augsti viesi, visi līksmi tērzējuši pie pusdienas galda. Te uzreizi ienāk sulainis un ziņo lielmātei: «Lielmāt, kaķis apdirsa klavieres - caur puķēm!»
Kādās glaunās viesībās grāfa meita appirdusies. Viņai blakus stāvējis sulainis. Grāfiene piegājusi sulainim un teikusi, lai šis to pirdienu ņemot uz sevi. Sulainis tūliņ visiem pilnā balsī ziņojis: «To pirdienu, kas mūsu godājamai freilenei pasprucis, es ņemu uz sevi!» Freilene sarkusi kā biete.
Uzrakstījis Fr. G-bis, no Vandzenes pag. Teicējs E. G-bis, 55 g. v., no Vandzenes p.
LFK 631, 315.

c.	PAVĀRS.

773.
Pie divām meitām sestdienas vakarā atnākuši no muižas pavārs ar kučieri - abi braši kā ozoli. Nu gulējuši abi pāŗi: pavārs ar savu meitu vienā kaktā, kučiers ar savējo otrā. Pēc necik ilga laiciņa pavāra kaktā jau pisušies ka plikšķējis vien. Kučiers klausījies, klausījies - šim ar' gribējies, pimpis jau stāvējis kā mucas tapa, tādēļ šis piegrūdis savai blakus gulētājai pie sāniem: «Dzi, kā šie sīpolklopsi kuļ! Kā tu domā - vai nederētu arī mums «uzlikt seglus»?»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Vīpes pag.

774.
Viens kungs bijis ļoti slims. Ārsts teicis, ka viņam visu gadu katrā maltītē savs jāēd. Maizi, sviestu, sāli varot vienmēr ēst, bet citādi katrreiz savu ēdienu. Kungs meklējis tādu pavāru, bet nemaz nevarējis dabūt. Beigās vienu sadabūjis. Tas bijis tāds jauns un dūšīgs. Tas nu devis arī visu ko. Kad jau viss ēdamais bijis ēsts, devis suņus, kaķus, viņu mēslus un visādas cūcības. Bijis jau gadam beigas, un kungs juties tīri labi. Bet pašā beidzamā reizē pavārs nevarējis neko izdomāt. Beidzot pagriezis pakaļu uz pannu, pietaisījis, pielicis virces un sacepis. Kungs ēdis arī. Bet nu kungs prasījis, lai parāda grāmatu, kur sarakstīti apēstie ēdieni. Pavāram visas reizes bijušas jāpieraksta, lai kungs zinātu, vai viņu nekrāpj. Pavārs atnesis grāmatu, bet beidzamo reizi gan negribējis radīt, bīdamies, ka kungs viņu nepiekauj. Bet, kad nu kungs solījies nekā ļauna nedarīt, tad rādījis arī. Kungs skatījies un teicis, ka viņš nu gan esot ēdis tādas lietas, ka viņa cūka arī neēstu. Bet tā kā viņš kļuvis vesels, tad pavāru vēl apdāvinājis un paturējis arī uz priekšu. Uzrakstījusi Alma M-ne, Rīgā. Teicēja Anna St-te, no Patkules pag. Noklausīta Zalgauskā, Madonas apr
LFK 450, 1015.

d.	KUČIERIS.

775.
Bijusi Lieldienu svētku sestdiena kādā Kurzemes muižā. Spīzmane prasījusi kučierim: «Nu, vai jūs savus pautus jau nomālējāt?» Kučieris nosarcis un teicis: «Es domāju, preilenīt, labāk lai viņi paliek tādi paši balti!» Spīzmane tik vēlāk atķērusies.
Uzrakstījusi Alma M- ne, Rīgā. Teicēja māte, no Garozas pag.
LFK 17, 292, 347.

776.
Kādā muižā par kučieri bijis igaunis. Ziemas svētku vakarā lielskungs tam uzdāvinājis vesti un bikses, bet lielmāte kņopes. Igaunis aizgājis uz stalli un stāstījis staļļa puisim:

«Ka' tu sināt, ko es tapuj'! Lielskungs man tev' vesti un piksi, bet' lielmāte vēl nopisi klāt!»
Uzrakstījis K. K- pe, Valkā. Var. no Taurkalnes pag. (Kučiera vietā nabags, šļupsts.) PBK.

777.
Reiz dzīvojis kāds kungs un viņam bijis kučiers. Braucot pa kādu mežu kungam mazliet iegribējies dirst. Viņš tūliņ licis kučieram apturēt zirgus. Kungs atpogājis bikses vaļā un notupies uz diršanu. Tupējis, tupējis, bet kā nevar, tā nevar izdirsties. Tikai pēc laba laika viņš izdirsies. Tad viņš iekāpis karietē un teicis uz kučieru, lai braucot, jo viņš jau esot izdirsies. Kučiers braucis, braucis, līdz beidzot arī tam iegribējies. Tas ātri nolēcis no bukas un ieskrējis mežā, jo viņam bijis tā iegribējies, ka tas vairs nespējis saturēt. Kad kučieris atkal uzkāpis uz bukas, kungs prasījis, kur šis tik ātri izdirsies? Kučieris teicis, ka tur jau vajagot tādas labas vietas. Pēc kāda laiciņa kungs saucis atkal kučieram, lai pieturot, jo viņam dirst griboties. Bet kučieris teicis, ka vēl neesot īstā vieta, lai uzgaidot. Kungs arī gaidījis tikmēr, kamēr vairs nevarējis saturēt. Tad viņš uzkliedzis kučierim, lai laižot viņu ārā; ka viņš vairs nevarot sagaidīt tās labas vietas. Tad kučieris teicis, ka tā vieta esot klāt. Nu kungs izkāpis un tikko, kā bikses attaisījis, tā arī uzreizi kā šāviens izskrējis. Kad kungs iekāpis karietē iekšā, tas teicis uz kučieri, ka te esot gan laba vieta, tikpat kā ar varu raunot laukā. Un no tās reizes kungs vienmēr turējis tik ilgi, kamēr varējis saturēt.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Jānis Čačs, Cesvaines pag. nespējn. mājā, Madonas apr.
LFK 72, 5617.

778.
Kāds kungs reiz piebraucis pie kāda kroga. Kungs nu izkāpis iz karietes un teicis uz kučieri: «Pisen man to zirgu!» Kučieris domājis, ka lielskungs viņam nezin ko liekot darīt ar zirgu, un teicis: «Vai. vai, lielskungs, es gan to nevaru!» Kungs negribējis par to i ne dzirdēt, ka šis nevarot nu vairs ne zirgu piesiet. Bet kučieris domājis pavisam ko citu, ko šim liekot lielskungs. Gan lielskungs viņam teicis: «Pisin zirgu!» Nekā, kučiers kā nesējis, tā nesējis. Lielskungs nu pateicis kādam zemniekam, lai piesienot zirgu. Tas arī piegājis un piesējis. Lielskungs par to zemniekam iedevis divesmit piecas kapeikas un pats iegājis krogū. Bet kučieris nezinājis aiz kauna, ko darīt.
Uzrakstījis J.R-tiņš, Rīgā.Teicējs Jānis U-leja, 53 g. v., Patkules p., Bikseres m., Madonas apr.
LFK 479, 1016.

779.
Kādam kungam bijusi traki piselīga sieva: pis, ja gribi, no agra vakara līdz vēlam rītam - kā nepietiks, tā nepietiks. Kungs palicis jau vai slims no pārliekas grūšanas un sācis jau domāt par kapu. Te kādu dienu, ejot gar ezermalu, abiem ar kundzi gadījies uzskriet virsū kučierim, kuŗš pašlaik, sastindzinājis pimpi, stāvējis krastmalā izgāzis vēderu pret sauli. Kungs nelicies kailo kučieri ne redzot un teicis, lai sieva šo drusku uzgaidot - šim esot jāiet krūmos sevis pēc. Sieva, viena palikusi, gājusi tūliņ kučierim klāt. Tas, nabadziņš, gribējis ātri ģērbties, bet kundze spiedusies tam tik klāt un gribējusi aptaustīt šā lietu. Taustījusi, taustījusi tikmēr - kamēr tas «joks» gājis vaļā. Bet vakarā kučieris atradis uz galda kunga noliktus piecus rubļus un zīmīti, lai šis ejot pēc iespējas biežāk ar stīvu pīpeli gar ezermalu pastaigāt.
e.    STAĻĻA PUISIS.

780.
Kāds lielskungs bijis briesmīgi nikns. Bieži vien viņš savus suņus labāki ieredzējis kā gājējus un kalpus. Reiz staļļa puisis atnācis prasīt, lai kungs šim atļaujot rītu iet pie dievgalda. «Kād' tev gald',» kungs iekliedzies, «ak, tad tu vairs bez debestēv' svētīb's vis nevar' .atrast, kur pežai rezgals (lieto kā sakāmvārdu)! Nu nekas, tad reiz to lop' siev' sadzīs' to izārdīto apakš' gal'. To es tev sak', ka tu man, šorks, neies nekur, citād' jau man būs pie mācītāj jāved vis ērzel', kad' vin' vairs nepisīs to kēv'!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

781.
Muižas zirgu puisim bijusi nejēdzīgi gaŗa pipele, tā ka šim labprāt neviena meita negribējusi dot. Reiz šis prasījis no Mades - muižas moderes... Tā arī apņēmusies dot, bet tikai lai papriekšu uz pimpa samaucot pusduci kliņģeŗu (krievu baranku) tā, lai no visa pimpa gaŗuma tikai kāda trešā daļa esot brīva. Šis nu paklausījis arī. Ko tu padarīsi, citādi nedod... Sākuši taisīt to joku... Bet Madei tas tā paticis, ka šī ik pēc pāris minūtēm aiz pateicības gribējusi pimpīti noskūpstīt, un katru reizi tā nokodusi pa kliņģeŗam. tā kā drīz vien no visiem 6 kliņģeŗiem vairs nebijis neviena. Nu puisis, izlietodams gadījumu, laidis tik slaidiem grūdieniem, ka Made vai no ādas lēkusi laukā. No tās reizes neviena no muižas meitām neprasījusi, lai šis pisoties mauc uz pimpja kliņģeŗus.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

f.    VAGARS, STĀRASTS, ŠĶILTERS.

782.
Reiz vagars pisis ganu meitu. Kamēr šie pa grāvi kūleņojuši, pienācis āzis un galvu piešķiebis noskatījies, ka vagara dibens tā izaicinoši vien šim pretim kustējies, tad atvilcies labi dūšīgi un devis krietnu belzienu. Vagars pats i manīt nemanījis, ka aizgājis tikpat kā sprūdzens pa gaisu.
«Ak tu velna āzis,» meita, no pārsteiguma atjēgusies, iesaukusies, «tikko pežu līdz kaklam nepārplēsa!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jelgavā.

783.
Bijis kāds vagars, kas labprāt nelaidis gaŗām nevienu smukāku meitu nepistu. Turpat kaimiņos, pie muižas robežas, dzīvojis paputējis saimnieķelis, kuŗam bijusi aplam skaista sieva. Vagars jau uz to labu laiku zobus klabinājis nn reiz, nogaidījis izdevīgu brīdi, kad šī viena pati bijusi mājās, aizgājis. Saimnieci viņš saticis kūtī un teicis: «Nu, kas ir, šomāt, paplet drusku kājas - dabūsi pušpūreli rudzu!» - «Šomātei» rudzu pušpūrelis ne katru dienu no gaisa krīt, un tamdēļ šī ar', neko lielu nedomādama, apskatījusies pēc sausākas vietas.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jelgavā.

784.
Agrāk, kad vagaram visa vara bija rokā, tas pēc savas patikšanas varēja muižā strādniekiem ierādīt vieglāku vai grūtāku darbu. Reiz vagaram iegribas... Tas piegājis pie smukākās kartupeļu racējas um saka: «Nu, kas ir, mazā, iesim aiz ķirpas, nebūs līdz vakaram vaga jākasa, varēsi tūliņ iet mājās!» Mazā nosarkdama atbildējusi: «Nekas, vagara kungs, tad jau labāk es pati vagu kasīšu, nekā došu Jums savu vagu kasīt!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Sāvienas pag.

785.
Kādā muižā bijis vagars, lielum lielais «meitu ģēģeris»: nelaidis gaŗām nepiesmietas nevienas meitas, kuŗa nākusi uz muižu strādāt. Reiz sestdienas pēcpusdienā šis aizgājis uz tīrumu pie strādniecēm, sācis ķerstīties un aicinājis meitas nākt ar šo uz laukamalu atpūsties: kuŗa nākšot, tā vakarā varēšot iet ātrāk uz māju. «Nu, mazā, vai tu nāksi?» šis pieķēris pie pupiem kādam spridzīgam skuķēnam. Tas uzmetis lūpu un atcirtis: «Vagartēvs, vai tu domā, ka mana pavēdere ir biezpiena bļodiņa, kur i tavam suņam ir brīv ķepu iemērkt?»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

786.
Stārasts gājis lūkot, kā kūlēji labi kuļ riju. Kūlēji gulējuši un pirduši. Bijis tumšs. Stārasts klausījies. Viens bezdējis: «Svešs». Otrs pirdis: «Rupi, kū rung?» Trešais pirdis smalki: «Apakš beņk!» Stārasts nobijies, ka viņu nenosit un aizbēdzis.
Uzrakstījusi E. V - de, Jaunburtniekos. Teicējs Voldemārs Pl- me, Bauņu pag.
LFK 625, 766.
787. Nepis ies (šnepis ies). Pavasaŗa vakarā, sloku velkamā laikā, muižas kungs pagalmā sarunājas ar preilenēm. Pienāk stārasts - igaunis un grib ievedināt muižas kungu uz slokām: «Muižas kung, muižas kung, šovakar muki laiki, Šovakar nepis ies!» -
Uzrakstījis A- dēls, Rīgā.
LFK 394, 45.

788.
Muižas vagarene iedevusi savam mazajam dēlēnam vēstuli un vistas pautus kurvītī ieliktus, un sacījusi: «Dēliņ, nodod vēstuli un kurvīti ar pautiem mūsu mācītājam!» Dēlēns gājis, bet ceļā pakritis un pautus saplēsis, bet tomēr zēns gājis pie mācītāja un nodevis vēstuli. Mācītājs, vēstuli izlasījis, zēnam prasījis: «Kur tad tie pauti? Še, vēstulē, «pauti» stāv!»
«Tad jau labi, ka pauti vēstulē stāv, tos jūs variet paturēt, bet tie pauti, kas kurvītī bija, man saplīsa!» zēns atbildējis un ātri aizgājis projām.
«Latvietis», 23. janvārī 1885. g., Nr. 4.

789.
Duntes muižā ir bīš šķilters atvests tāds vāciets. Viņš bīš tik nekrietns, gāš un dzērs tiem strādniekiem muciņš ārā un lielījies, ka lab smēķē. Šie akal ir ņēmuš un sakašas zirg sviedr un iebēruš tamā pirmā muciņā. Ka nu šķilters nāk, lai dzeŗ. Kā tad, nācs, ta sadzēries. Un tā nu pēc pusdien sācs skriet tamas krūmos iekšā, iznācs ārā un apakaļ akal krūmos iekšā. Tas, kam to muciņ izdzērs, tas ir teics: «Ko jūs tama meža iet?» Viņš ir teics: «Kad manim grib pirst, tad jāiet krūmos tirst!» - Šis ir smējs un teicis: «Vai tad jums tik briesmīg vajag pirst?» «Kad manim fezde, tad zupa nāk līdzi!» -
Uzrakstījis E. Ā-ns, Rīgā. Teic. no Liepupes pag., 65 g. v. LFK 781, 1011.
6. MUIŽAS AMATNIEKI. a.    DĀRZNIEKS, MEŽSARGS.
790.
Kādam baronam dārznieks bijis vācietis. Reiz atbraucis ciemos pie barona tā draugs -krievs. Tas vēlējies, lai dārznieks tam izrādītu visu dārzu ar visiem piederumiem. Tie piegājuši pie kādas mājas, kuŗai uz izkārtnes uzrakstīts, ka tā ir siltumnīca. Krievs, nevarēdams saprast, kas tur uzrakstīts, jautājis: «Čto tam napīsano?» Dārznieks gan drusku pratis krieviski, bet šoreiz tomēr pārpratis, ko krievs īsti prasa, tādēļ atbildējis: «Ņet, net, tam ne, pisen (vāciski mīst), tam ist ein horošo haus!»
Uzrakstījis R. K. Teicējs M.V., Taurkalnes pag.

791.
Reiz dzīvojis pie viena barona dārznieks. Barons pats bijis ārzemnieks, tāpēc savā muižā maz uzturējies, bet lielāko daļu tikai ārzemēs.
Reiz barons, pārbraucis no ārzemēm, satiek dārznieku un prasa: «Saki man, dārzniek, kā tos bērnus taisi? Es braucu uz ārzemēm, tava sieva bija pilna, es tagad braucu mājā -viņa atkal pilna.» - «O, baronlielskungs, tur jau vajaga mācēt!» - «Nu, kā tad tu taisi?» -«Es, kad taisu, vienmēr pielādēju savu divstobreni un kad taisos nost kāpt, tad ar kājas pirkstu izšauju,» - atteicis dārznieks, «Tas ir labi, es arī tagad tā taisīšu.» - Labi. Barons vakarā salādē savu divstobreni un noliek gultas kājgalī. Kā taisās nost kāpt, tā piespiež abus gaiļus reizē. Blaukš! Vecene sākusi mīst un dirst no bailēm. Barons pārskaistās. Otrā dienā barons satiek dārznieku un saka: «Vai traks, tādu taisīšanu! Mana sieva piedirsa vietu un mani nomīza pavisam slapju. Es vairāk negribu tādu taisīšanu.» -
Uzrakstījis Jānis L-skis, Rīgā. Teicējs H. V-ņš, Ķēču pag.
LFK 280, 2239.

792. Savāda pojene.
Muižas dārznieks, izģērbies kails, gulējis dārza sētmalē un kustinājis pimpi. Tā kustinādams tas pamanījis meitas nākam. Negribēdams meitām rādīt sacēlušos lietu, dārznieks ātri uzlicis sev virsū puķes. Meitas piegājušas otrpus sētas, ieraudzījušas puķes, bet apakšā gulošo dārznieku nepamanījušas, izbāzušas caur sētu roku un sākušas ziedus raut. Te viena no meitām, pa puķēm taustīdamās, saķērusi drusku aiz pipeles. Taustijusi, taustījusi un izbrīnījusies iesaukusies: «Apžēliņ, kas tad šitā par pojeni, siltu, cietu, resnu kātu un dūres resnumā pumpurs galā, ikurāt kā dārza Andrēja pipe...» meita nedabūjusi nobeigt, jo pojene rokā sākusi kustēt. Meita, sapratusi, kas par lietu, aizlikusi, ka papēži vien nozibējuši.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

793.
Reiz kāda meita aizgājusi pazagšus mežā ogot. Te, kur radies, kur ne, mežsargs klāt gan un atņēmis meitai ogu groziņu, pie tam vēl pieteikdams, ka būšot jāejot uz muižu arī. To nu meita ne dzirdēt negribējusi un lūgusi, lai nu šoreiz mežsargs tai piedodot. Meita bijusi jauna un diezgan skaista. Un vai tad nu mežsargam sirds no miroņa kaula, tāpat vīrišķis vien jau ir. Viņš nu apsolījis atdot ir ogu groziņu, un arī muižā neko neteikt, ja tikai meita esot ar mieru šim reizi dot... Meita arī uz to neko neiebildusi un sākusi izģērbties.
«Kamdēļ tad tas vajadzīgs? Sacel lindrakus un tā lieta darīta,» aizrādījis mežsargs. - «Ko nu, vējš,» - pārtraukusi meita, - «man šodien jaunais krekls mugurā. Vakarā Ješka tūliņ redzēs, ka atkal viens ir garšojis, kā smēķē «ciema maize».» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

794.
Senos laikos bijis uz to stingrāko aizliegts ogot muižas mežā. Reiz mežsargs noķēris tur veselas piecas ogotājas un taisījies dzīt uz muižu. Šās zinājušas: slikti būs. Mežsargs bijis tāds brašs puisis - pavedis šās tādu gabalu un prasījis: «Nu, kas ir, ja dosiet visas pa reizei, tad ejiet mājās!» - jaunākās meitas no tik skaidras valodiņas sarkušas vien, bet kāda no vecākām iesaukusies: «Dosim jau, kungs, dosim - kā ta' nu tik smukam puisim nedosim! Tad tik nu nākat un sākat ar mani - citāž varbūt es beigās palikšu bešā, kamēr jūs tās jaunās jāklēsiet!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Latgalē.

b.  GALDNIEKS.

795.
Kungu meitai sāk augt kūsis. Māte šai iestāsta, ka kungu bērniem jau tās lietas esot daudz smalkākas nekā prastajiem cilvēkiem. Lai labāki atšķirtos, tad vēlāk likšot to lietu apzeltīt. Meita gaida, gaida, kad māte solīto pildīs. Bet, nevarēdama sagaidīt, kādā dienā, kad mātes nav mājās, tā aiziet viena pati pie muižas galdnieka un saka skaidri un gaiši, ka atnesusi kūsi apzeltīt. To teikdama, meita nosēstas uz sola, saceļ brunčus un, kājas ieplētusi, rāda. Galdnieks saprot, kas par lietu un apņemas arī nozeltīt. Tas nu stiepj meitu gultā un zeltī tik ilgi, kamēr šī sāk dzert prasīt.
Uzrakstījis Olģerts. Noklausīta Sēlpils pag.

c.    KALĒJS.

796.
Muižas kalējs jau labi sen vai ik dienas pisis muižas ķēkšu Grietu. Reiz Grieta viņam paziņojusi, lai sataisoties, drīz viņam būšot jāstājoties tēva godā. Puišam, nabagam, to dzirdot, dūša pavisam papēžos sašļukusi. Bet ko tur nu vairs darīsi! Uz tām sirdssāpēm gribējis izmēģināt vēl reiz veco joku... Bet līdz ko šis uzvēlies virsū, gaŗām gadījies iet lielkungam. Tas nu negribējis kalpam atļaut to, ko pašam gribas, tāpēc saucis puisi, lai nākot un sajūdzot zirgu. Kalējs izlicies, ka nekā nedzird un «drātējis» tikai tālāk, kamēr nogājis, tad aizgājis pie kunga. Kungs tūliņ uzbļāvis, kāpēc neesot klausījis! «Redziet, kungs,» stāstījis kalējs, «Grietai visa tā «pekele» ir briesmīgi karsta, un kas viņu pis; tas tajā laikā nemaz nedzird.» Labi, kungs tūliņ gribējis pats to izmēģināt.
Atsaucis Grietu, stiepies pats virsū un sācis «vaskot». Kad bijis jau labi iesilis, licis kalējam, lai nu saucot šo. Kalējs arī iestājies durvīs, bet plātījis tikai muti. Kungs, nekā nedzirdēdams, nodomājis, ka kalējam būs bijusi gan taisnība. Bet pēc kāda laika Grieta raudādama atnākusi pie kunga un stāstījusi, ka būšot bērns. Kungs nospļāvies un nodomājis, ka toreiz tajā trakumā pats vien būšot to bērnu uztaisījis un iedevis Grietai pūrā labas lauku mājas.
Reiz pavecs kungs gribējis no kādas kalpa meitas dabūt,.. bet šī nedevusi ne par ko; un tā kā vairs nebijuši senie labie laiki, kad kungs varējis visu pavēlēt, tad šim nekas neiznācis. Pēc kāda gada ļaudis sākuši runāt, ka meitai būšot bērns no muižas kalēja. Arī kungs to dabūjis dzirdēt, kādā rītā atsaucis kalēju uz muižu un prasījis, lai šis parāda pipeli. Kalējs izvilcis un rādījis ar' - nav jau nozogama manta, ka tik smalki jāslēpj. Kungs paņēmis pipeli rokā, spaidījis un taustījis, kamēr tā sacēlusies. Tad atpogājis sev bikses, paņēmis un sastīvinājis arī savējo, salicis abas kopā, apskatījis un, kalēju pēc pusstundas atlaizdams, teicis: «Ej tu uz māj', man tav' pipel' nemaz nevajag' - es tik gribēj' redzēt, kas viņai ir labāk' kā manēj', jo to meit', ko tu izpis' kā lupat', man negrib dot, un tagad es zin, kas tur trūk': tev to pimp' ir par celli četri gaŗāk' un uz pus resnāk'!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

d.    IEMALDĪJIES JUMIĶIS.

798. - 801.
1.	Kādā muižā iegājis kāds jumiķis. Viņš tur gribējis atrast darbu. To pamanījusi no pils ķēkša. Tā tūliņ tādam savādam vecim uzprasījusi, ko šis strādājot un meklējot, apkārt vazādamies. Bet jumiķis, gribēdams ķēkšu izzobot, atteicis, ka šis sataisot «to lietu» pareizi, ja kādai meitai esot sašķiebusies. Meita, to dzirdēdama, sākusi domāt, ka šai arī, laikam, nebūšot pareiza. Tā nu sākusi ar jumiķi par to lietu aprunāties. Jumiķis ar mieru sataisīt pareizu, tikai lai samaksājot trīs simts rubļus. Meita arī noticējusi un aizgājusi uz lielmāti naudu aizņemties. Lielmāte prasījusi, kam šai to naudu vajagot? Ķekša atteikusi, ka esot dakteris ienācis, kas «lietas» sataisot kārtībā, ja kāda esot sašķiebusies. Par to viņš prasot trīs simts naudas. Lielmāte nu arī palikusi tāda domīga. Šai arī, laikam, nebūšot vairs viss kārtībā. Būšot jāatsauc dakteris, lai apskatot. Ķēkša dabūjusi naudu, to tūliņ samaksājusi jumiķim, lai «lietu» izdara kārtīgu. Tas nu, gribēdams ķēkšu riktīgi iznerrot, aizgājis uz kūti un nogriezis kādam teļam asti. To tas atnesis uz pili. Tad licis meitai atgulties augšpēdu gultā un sacelt brunčus pāri galvai. Meita arī atgūlusies augšpēdu un sacēlusi brunčus. Jumiķis, paņēmis piķi, pielējis un piesējis meitai teļa asti, kas nebijusi vis vairs tik viegli dabūjama nost. Pietaisījis kā nākas, tas teicis meitai, ka nu esot viss kārtībā, lai tik vēl paguļot kādu stundu un tad lai ejot un darot visu. Bet asti lai vis nost neņemot, tā pati ar laiku nokritīšot. Meita arī mierā, kad tā, tad tā.
2.	Bet nu lielmāte saukusi jumiķi pie sevis, lai apskatot, vai šai arī neesot kas darāms. Jumiķis apskatījis un atradis arī vainu. Lielmāte tūliņ samaksājusi trīs simts rubļus, lai vainu izlabojot. Tas atkal nogriezis teļam asti, piestiprinājis lielmātei pie «lietas», un tāpat noteicis, kā ķēķšai, lai kādu laiku paguļot, tad varot celties augšā un staigāt. Kad nu lielmātei «lieta» sapravīta, tad lai apskatot, vai preilenei arī nevajagot kādu labojumu.
3.	Jumiķis nu, ieraudzīdams tik skaistu meitu, nodomājis, ka no tās gan esot jādabū pāris reizes. Tas apskatījis preilenes lietu un teicis, ka to jau drīzi vien salabošot. Tas nu tik licies gultā meitai klāt un salabojis arī dūšīgi «lietu», ka meita sākusi jau vai vaidēt. Tas par preilenes «lietas» salabojumu arī saņēmis trīs simts rubļus un priecīgs devies tūliņ no pils prom, jo pats lielskungs nebijis mājās.
4.	Necik ilgi nepagājis, kad lielskungs ar kučieri piebraucis pie pils. Tas nu pamanījis, ka ķēkšai no pakaļas velkoties teļa aste un sācis kliegt kučieŗam, ka velns ķēkšu apsēdis, tai jau teļa aste karājoties, lai ejot un raunot laukā. Kučiers mudīgi nolēcis no bukas, pieskrējis pie ķēkšas un gribējis izraut teļa asti. Bet meita uz reizi bijusi gar zemi un sākusi kliegt, lai neraunot laukā, jo par pareizu sataisīšanu samaksājusi trīs simts rubļus, Kučiers, dzirdēdams tādu valodu, sācis neganti smieties un gājis stāstīt lielam kungam. Bet lielskungs, pilī iegājis, ieraudzījis, ka arī lielmātei velkas teļa aste no pakaļas. Tas nu sācis kliegt un lamāties, kas tad visus ļaudis esot apbūris! Lielmāte sākusi stāstīt, kas tur īsti par lietu esot. Ka bijis kāds dakteris un šām visām sapravījis «lietas», un šās katra samaksājušas trīs simts rubļus par to joku. Lielskungs nu briesmīgi pārskaities un tūliņ pavēlējis kučieram teļa astes izraut laukā. Kučieris arī kā grābis rokā, tā izrāvis, ka nebijis ne ko paskatīties. Bet nu lielskungs pārskaities par krāpnieku un. dzinies tam pakaļ pa to pašu ceļu, pa kuŗu tas no muižas aizgājis. Bet jumiķis jau zinājis, ka viņam labi nebūšot. Nākdams tuvāki pie kāda kroga, tas jau pamanījis, ka kāds dzenoties gan viņam pakaļ. Tas apskatījies, kur mukt, bet meža nekur tuvumā nebijis. Tas mudīgi pieslējis trepes pie krogus jumta, uzkāpis augšā un sācis dakstiņus mest zemē. Piebraucis kungs ar savu kučieri karietē pie kroga un, jumiķi ieraudzīdams, tam prasījis, vai neesot redzējis, uz jumta sēdēdams, kādu cilvēku uz kādu pusi ejot? Jumiķis atteicis, ka esot gan redzējis, ka viens ar maisu uz muguras esot aizsteidzies gaŗām gar krogu. Lielskungs nu tik uzkliedzis kučieŗam, lai braucot pa ceļu pakaļ, bet jumiķam iedevis rubli par pastāstījumu. Jumiķis saņēmis rubli un nosmējies vien, ka lielkungu piemuļķojis. Bet nu tam pašam arī vairs ilgāki nebijis patvēruma. Tas nu mudīgi pagrābis savas kules un laidies projām. Aizgājis un neviens nejaudis, kur tas palicis. Kungs nu braucis, braucis, bet nekā nevarējis saķert. Pēdīgi tas iedomājies, ka būšot piemuļķots, ka tas pats būšot bijis tas vīrs, kas uz jumta sēdējis un šam ceļu rādījis. Krogum jau jumts bijis gluži labs, un tas vīrs metis viņu nost. Lielskungs nu licis braukt atpakaļ uz krogu. Aizbraukuši atpakaļ, bet no jumiķa vairs ne vēsts. Lielskungs gan izmeklējies, bet vairs vainīgo nekur neatradis. Jumiķis tikai smējies, ka lielkungu piemuļķojis un dzīrojis ar lielkunga naudu laimīgas dienas.
Uzrakstījis J. R-ņš, Rīgā. Teicējs Jānis L-ņš, 63 g. v., Meirānes pag., Madonas apr.
LFK 479, 2072.
7. KUNGS UN ZEMNIEKS. a.  KUNGA DIBENS UN ZEMNIEKA MUGURA.
802.
Agrākos laikos Bikseres muižā dzīvojis kāds ļoti resns kungs. Tad vēl bijuši vergu laiki. Resnais kungs bijis tik resns, ka pats nevarējis kalna uzkāpt bez vilcēja, bez stūmēja. Vienmēr viņam bijuši divi vergi, kas viņu viens vilcis no priekšas, otrs stūmis ar kūju, mugurā atspiedis, viņu kalnā. Turpat Bikseres muižai riņķī atrodoties lielas gravas. Reiz resnais kungs aizgājis pa gravām pastaigāties. Atpakaļ nākot uz māju, viņam nu bijis jākāpj pa gravu augšā. Viens nu viņu no priekšas vilcis augšā un otrs stūmis no muguras. Pats tas tuzdams un pūzdams kāpis augšā. Kāpdams augšā ar visu stumšanu un vilkšanu, viņš tā samocījies, ka pirdis tā, ka visa grava noskanējusi. Stūmējs sācis smieties. Kungs saskaities par tādu smiešanos. Kā viņu drīkstot apsmiet? Viņš nu pavēlējis smējējam nogulties zemē un tad pats ar kūju uzskaitījis trīsdesmit sitienus uz muguras par to, ka tas apsmējies viņam, kad tas kalnā kāpdams appirdies, ka visa grava noskanējusi.
Uzrakstījis Jānis R-ņš, Rīgā. Teicējs Kārlis U-leja, 53 g. v., Patkules p. Bikseres m., Madonas apr.
LFK 479, 1036.
Barons apstaigājis siena pļāvējus, vienam, otram uzvilcis ar spieķi pa muguru, pats nopriecādamies: sak', kam es gribu iesist, tam es iesitu, un man viņš nedrīkst nekā darīt. Tā staigājot un priecājoties, uznākusi vajadzība. Ies «nomaksāt žīdam parādu». Bet kā šis tā aptupies, atskrien ods un čiks - ieknieb baronam mīkstā dibenā. Barons saskaities uzlēcis kājās: «Aber, kas tu par kerl'? Tu drīkst' kost' man ēks to mīkst' vēt'? Kert to kerl' cēt' un uzskaitīt vinem pēcpadsmit!» Bet ne nu odu noķersi nekā. Barons vēl ilgi skaities, sak': cilvēks tev nedrīkst piedurties, aber viens «nekaunīgs» ods tik nekaunīgi tev var iecirst, un tu viņu vēl nedabū ciet, lai pārmācītu.
Uzrakstījis J. Teicējs R. Š., Valkā.
b.    ŠĶIRŠANĀS. 804.
Sieva aizgājusi uz muižu pie kunga un teikusi, ka gribot šķirties no sava vīra. -«Kādēļ?» kungs prasījis. «Tās pašas pipeles dēļ - aiz vīra vainas, viņš jauc visu mājas dzīvi!» sieva raudādama stāstījusi. - «Bet kas tad tai pipelei par vainu, un ko tas vīrs nodarījis?» kungs taujājis tālāk. - «Nodarījis viņš ir visu, ko vien var izdarīt un tā pipele -tā ir gluži vienkārši par mazu!» sieva iesākusi. «Ja viņam būtu tik resna, kā kalējam, vai tik gaŗa, kā vagaram, tad es nekā neteiktu, bet tagad jāšķiras!» - «Jāšķiras gan, bet tev vajag pēriena!» kungs, visu saprazdams, iesaucies.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

805.
Reiz vīrs ar sievu nolēmuši šķirties, tādēļ aizgājuši pie lielkunga, lai ļaujot atlaulāties. Kungs nu prasījis, kas tad šiem esot par vainu, kāpēc tad vairs negribot kopā dzīvot? Sieva tūliņ pasteigusies stāstīt. Uz rokas pipeles gaŗumu rādīdama (rāda līdz elkonam), teikusi: «Lai nu būtu, kaut nu būtu, bet kur tad nu! nav nemaz ne gaŗāka, ne resnāka par rokas mazo pirkstiņu!» - «Nu, un kas tev par vainu?» - kungs griezies pie vīra, «kādēļ tu gribi šķirties? - Vīrs arī tāpat rādījis ar roku un pirkstiem pežas gaŗumu un platumu, teikdams: «Lai nu būtu (rāda parasto lielumu), kaut nu būtu, bet kur tad nu», (te tas pielicis roku pie sāniem un rādījis, ka sievai visa tā «pekele» esot par daudz liela.) - «Nu, ja jau tā,» noteicis, kungs, «ka vienam tā parikte tik liela, otram atkal bez jēgas maza, tad jau jāšķiŗ vien būs.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. c.    KUNGA MUĻĶOŠANA. 806.
Lielskungs pavēlējis kalpam iznest «ķemertiņa» mēslus un tais sūdos iesēt miežus. Rudenī no šiem miežiem jātaisa iesals un jāvāra priekš lielkunga alus. Nesdams šo alu dzert, kalps iemērcis sūdus kannas dibenā. Lielskungs šo alu nevarējis dzert, teikdams, ka tas smird. Viņš atdevis kalpam visus miežus un alu: teikdams: «Sūds sēts, sūds audz's!» Tā kalpam tika mieži putrai un arī labs alus.
Uzrakstījis Jānis R-nis, Bērzaunes pag., Madonas apr. Teicēja A. L -mane, 80 g. v., Bērzaunes pag..
Madonas apr. LFK 435, 1321.
Pēc tēva - lielkunga - nāves Botva visādi nerrojis jauno lielkungu - savu pusbrāli. Tas tikai ar naudu varējis atpirkties.
Reiz atkal Botva prasījis pulka naudas un solījis pēc tam vairāk neprasīt. Beidzot pusbrālis arī iedevis, bet pieteicis: «No šīs dienas tev vairs nav brīv pat dirst uz manas zemes!»
Kādu laiciņu vēlāk jaunajam lielkungam bijis daudz viesu. Nākuši visi no pils laukā, bet pašā pils priekšā liepā sēž Botva ar vaļējām biksēm. Sāk viesi prasīt, ko šis tur darot? Botva atteicis, ka brālis noliedzis uz zemes dirst, tamdēļ šis iekāpis kokā. Pusbrālis toreiz tā sadusmojies, ka paķēris flinti - būtu Botvu nošāvis, ja citi nebūtu aizturējuši.
Uzrakstījis O. T-ns, Alsviķu pag.
LFK 41, 841.

d. VIENKĀRŠI UN VAĻSIRDĪGI.

808.
Braucis pa ceļu zemnieks. Pretim braukuši kungi. Viens no kungiem lepni uzsaucis zemniekam: «Griez ceļu! Firsts brauc!» Zemnieks bijis mazliet iedzēries, tāpēc dūša bijusi un tas atcirtis: «Lai tur brauc pirsts vai pļūtīts, ceļu negriezīšu!»
Uzrakstījis O. D-te, Mellužos. Teicējs L. U-te.

809.
Lielskungs, iedams gar staļļiem, ieraudzījis cūku Pēteri ar lopu Madi pisoties. «Fui, cik tie bauri gan ir prasti un neizglītoti: kā viņiem nav kauna tādas lietas darīt te, pie staļļiem?» lielskungs errojies. Pēdējos vārdus dzirdējis Pēteris un, drusku pagriezis galvu, teicis: «Nekas, kungs. ja jums nav kauna gultā pisties, tad man ar' nekas nekaiš tepat uz salmiem! Mēs to lietu darām tur, kur jau mūsu tēvi to ir darījuši!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Jelgavā.
8. JOCĪGI GADĪJUMI AR BARONU UN LIELMĀTI.
a.    SLIMS KUNGS UN VIŅA DZIEDINĀŠANA.
810. Slims kungs.
Kādreiz dzīvojis ļoti bagāts kungs. Reiz viņš saslimis ar neārstējamu augoni. Nebijis vairs cerības uz izveseļošanos. Gulējis gultā grezni ierīkotā istabā. Kungs bijis liels kustoņu mīlētājs, tamdēļ arī tagad istabā atradušies visi viņa mīļotie dzīvnieki: suns, kaķis un pērtiķis. Istabas kaktā stāvējusi rūgstoša alus muciņa. Suns gulēdams appirdies. Nu pērtiķis izrāvis muciņai tapu (spundi) un gribējis iedzīt sunim caurumā. Suns skraidījis pa istabu apkārt, pērtiķis viņam pakaļ. Nu kungs sācis pilnā kaklā smieties. Augons pārtrūcis, un kungs palicis vesels.
Uzrakstījis Jānis K., no Jaunpiebalgas. Teicēja M. C., no Jaunpiebalgas.
LFK 637, 95.

811. - 812. Kā meita izārstēja kungu. 1. Kāds kungs Rīgā bija saslimis ar drudzi. Kaut tas sauca visādus dakterus, tak neviens to nevarēja izārstēt.
Tā kādreiz drudzis kungu sāka kratīt tik stipri, ka visa gulta lēca gaisā. Drudža karstumā kungam. sāka gribēties dzert. Tā kā tas drudža dēļ nedrīkstēja aukstu ūdeni dzert, tad tas lika kalponei uzsildīt siltu ūdeni. Meita izgāja ķēķī, paņēma glāzi, piemīza, noslaucīja to un ārsta klātbūtnē pasniedza kungam, kas to izdzēra ar vienu paņēmienu. Tūliņ pēc glāzes izdzeršanas, kungam drudzis pārgāja. Tas palika vesels un nekad vairs ar drudzi neslimoja.
2. Kādu nakti tas redzēja sapni, ka kāds melns kungs piegāja tam klāt uin sacīja: «Ko tu no tās maukas to glāzi dzēri? Mēs tik mīļi gulējām un dzīvojām, bet nu mums jāšķiras.» Nu kungs saprata, ka meita tam ir ko devusi un gribēja uzzināt, ko! Tak meitai bija kauns sacīt, ka tā kungam devusi mīzalus. Tad lielmāte teikusi: «Ja nu tu vīriešiem nestāsti, tad mums, sieviešu starpā runājot, gan nebūtu ko bīties. Izstāsti vien droši visu!» Tā iedrošināta, meita arī lielmātei izstāstīja, ka tā kungam iedevusi dzert savus mīzalus. To dzirdot, lielmāte meitu noglāstījusi un uzlielījusi, ka tā esot labi darījusi. Bet kungs, to dabūjis zināt, iedevis tai 50 rubļus naudas un pateicis, ka tā tas ticis no mokām vaļā, no kuŗām to 2-3 katru dienu nākošie dakteri nespējuši atpestīt.
Uzrakstījis J. R-gs, Ķēču pag. nespējn. m.
LFK 675, 158.

813.
Kāds barons tapis slims. Aizsūtījis kalpu pie ārsta. Bet ārsts nav varējis uzzināt, kas tā īsti par slimību, tāpēc licis atnest pusstopa pudelē kunga mīzalus. Kalps to arī izdarījis. Bet nesot notikusi nelaime, tas kritis, un saturs izlijis. Kalps nu nobijies... Te. par laimi, tas ieraudzījis govi miezot. Mudīgi palicis apakšā pudeli, un, viens, divi, tā jau pilna! (Govs bijusi grūsna.) Ārsts mīzalus izmeklējis un, plecus paraustīdams, teicis, ka viņa kungam piedzimšot teļš. Kalps tā arī kungam pateicis. Tāda iznākuma neparedzēdams, kungs nobijies un skrējis no muižas prom... Skrējis, skrējis... vakarā lūdzis kādam saimniekam naktsmājas. Guļas vieta tam ierādīta stadulā. Kungs ātri aizmidzis. Bet gadījies, ka šaī pat naktī saimnieka govij dzimst teliņš. Neko ļaunu nedomādams, saimnieks teļu ienesis stadulā. Nācis ap pusnakti. Teļš noklenderējis pie aizmigušā kunga. Kungs uztrūcies, sataustījis slapjo teļu, tas pagalam nobijies: «Ach, Gott, un vai man jau būt' piedzimis to teļš!» Ātri tas sakampis teļu, pārsviedis pār plecu, un devis kājām ziņu...
Uzrakstījis R. Kļ-ņš, Taurkalnē. Teicējs K. Bizdēns, Birzgales p. 67 g. v.
b.    SPĒLE UN SPĒLĪTES. 814.
Reiz muižnieki un arī daži studenti spēlējuši uz naudu. Kāds students paspēlējis visu naudu. Ko nu darīt? Bet studentam padoms drīz pie rokas. Viņš izgājis ārā, pasaucis kādu apkalpotāju un lūdzis, lai iediršot viņam biksēs. Iedevis apkalpotājam rubli - un tas arī pietaisījis studentam bikses. Tagad students iegājis iekšā un spēlējis tālāk. Citi sākuši ost, ka kaut kur smird. Students vēl tīši locījies un kustējies. Citi saoduši, kur tā smaka ceļas un sacījuši: «Tu esi pietaisījis bikses!» - «Nav taisnība, neesmu dirsis biksēs!» atsaucies students. Beidzot salīguši uz 500 rubļiem, ka students esot pietaisījis bikses. Students izgājis un iesaucis apkalpotāju. Tas teicis: «Viņš man deva rubli, un es piedirsu viņam bikses!»
Uzrakstījis J. L-šis. Teicējs P. M-ts, Sātiņu pag.
To barons, sēdēdams savā kabinetā, greznajā Dundagas pilī, nevarēja tālāk paciest: atkal un atkal smiekli un ņirgāšanās kalpoņu istabā! Pazvanīja sulainim.Ienāca sulainis un, no smiekliem vēderu turēdams, barona priekšā locījās kā ūdens zāle.
«As tevīm sāk', unsvat, par ko tu smej, kad ar tev runā baron lielskungs?» Sulainis tomēr smieklus nevarēja valdīt, lai gan apzinājās, ka stāv paša bargā Osten-Sakena priekšā. Barons, redzēdams, ka ar bardzību no sulaiņa nekā neizdabūs, pieņēma mīlīgāku toni un prasīja sulainim: «Kas tā par smiešan' ekškan to dienstmeit istab' ik vakar' un ik vakar', sak' tu manam, unsvat!» - «Kā lai nesmej, lielskungs, kad piķieris iegrūdis resnajai spīzmanei no pakaļpuses pežā no barona ķēķa to nūdeļu rullējamo vālīti.» Barons uzcēlies no sēdekļa un teicis: «Sak' tu man, usvat, kā to vāliņ viņš ir iebāzis, sak' droš', sak' droš', pēren nedabūs.» Sulainis stāstījis: «Āre, mēs katru vakaru salasāmies meitu istabā un ejam spēlītēs. Nogriežam mazu uguntiņu, kā tikai viens otru varam blenst, sievieši notupjas uz ceļgaliem, bet mums, vīriešiem, tad no pakaļpuses jātrāpa iepist pašā pežā, pie kam sieviešiem jāuzmin, kuŗš katrai ir iebāzis. Bet, āre, piķieris paņēma no ķēķa nūdeļu vālīti un iestūma to resnajai spīzmanei pežā, bet šī, ačka, nevar un nevar pateikt, kuŗš šoreiz ir tas vainīgais.» Barons par tik jaukām lietām ieinteresējies un teicis, lai viņu arī pieņemot spēlītēs. Sulainis paklanīdamies atbildējis: «Ļoti labprāt, lielskungs, jūsu madāma, barona lielmāte, jau šinīs spēlītēs piedalās vairāk kā divas nedēļas un ir ļoti apmierināta.»
Uzrakstījis Dobelnieks, Dobelē.

c.    IZRĒĶINĀŠANĀS.

816. Kalpa sievas atriebība. Kādai bagātai, pļāpīgai kundzei bijis traki greizsirdīgs vīrs: citādi sievai neteicis nekā, bet ja tik kādreiz dabūjis zināt, ka šā prombūtnes laikā sievas tuvumā ir bijis kāds vīrietis, tad skandāls mājās. Reiz kundze kaut ko sapļāpājusi par kalpa sievu, un tā sadusmojusies gribējusi kundzei atriebties. Viņa nogaidījusi izdevīgu brīdi, kad kungs bijis tuvumā, un sākusi dziedāt: «Madāmai staigājot, peža lūpas šmikstināja. Kā lai lūpas nešmikstina, kučiers pimpi stiķināja!» Kungs klausījies, klausījies, sācis jau palikt nemierīgs. Beidzot piegājis sievai klāt un prasījis, ko šī tur dziedājusi. «Vai Dieviņ, kungs - es jau nekā - es tik tīro taisnību!» Kungs pārtraucis kalpones saraustīto aizbildināšanos, iegājis istabā, sameklējis pātagu un ņēmies savu sievu pārmācīt. Bet kalpone ārā smējusies par izdevušos atriebību.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurā.

817.
Kāda meita strādājusi pie kungiem par kalponi. Kādu vakaru kungi aizbraukuši viesībās un atstājuši meitu vienu mājās. Tā vakarā noģērbusies kaila, iegājusi zāle un grozījusies pie lieliem spoguļiem, teikdama: «Diez', kāds tas cilvēks izskatās, kad viņš ir pliks?» Bet zālē zem dīvāna bijuši paslēpušies zagļi. Nakti viņi izzaguši visas kungu vērtslietas. No rīta atbraucot kungi atraduši māju tukšu. Meitu viņi tūliņ atlaiduši un viņa ilgi maksājusi kungiem it kā viņas nolaidības dēļ cēlušos zaudējumus. Pēc dažiem gadiem viņa ēdusi pilsētā pusdienas. Pie blakus galdiņa sēdējuši divi vīrieši un, savā starpā sarunādamies, izmetuši teikumu: «Diez, kāds tas cilvēks izskatās, kad viņš ir pliks?» Meita tūliņ piecēlusies un likusi policistam viņus apcietināt. Pec ilgas pratināšanas viņi nozieguma arī atzinušies.
Uzrakstījis V. V., Jūrmalā.
d.    VAJADZĪBA UN GATAVĪBA. 818.
Kungs (uz tikko pieņemto kalponi): «Jūs man patīciet! Variet palikt un izpildīt manas vajadzības tūlīt.»
Kalpone: - «Atvainojiet, ja es būtu zinājusi, es būtu uzvilkusi baltu apakšveļu.» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

819.
Reiz lielskungs braucis gar pirti, kur sieva mazgājusies. Lielskungs saucis sievai: «Es tev lab' samaksās, parād' man to pess!» Nu sieva saziepējusi riktīgi, ka izskatījusies labi liela un rādījusi. Lielskungs nu priecīgs un prasījis: «Vai tas viss ir pess?» - «Jā, jā, lielskungs, tas viss ir pess!» - sieva atteikusi. «Ak, cak, cak, kas par lielu pess, na tev vēl piec rubul!» teicis kungs un aizbraucis.
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīgā. Teicēja māte, no Garozas pag.
LFK 32, 3000.
e.     LIELKUNGA PAVĒLE PAR DZIMUMA KOPOŠANOS.
820.
Kādā muižā lielskungs teicis: «Tam cienīg' lielkung' ir pist to meit', tā buli' to gov' un tā gail' to vist'!» Kādreiz gadījies, ka bullis saslimis, bet govs meklējusi buļļus. Ganu meita gājusi pie lielkunga un teikusi, ka govij vajadzīgs bullis, bet bullis ir slims, kas tagad to govi apvaišļos : «Gailis vai jūs, lielskungs?»
Uzrakstījis Kārlis B-ums, Rīgā. Teicējs P. Kr- rgs, Dzirciema pag., Tukuma apr.
LFK 23, 5930.

821.
Kādā muižā bijis daudz jaunu puišu, kas bijuši lieliski palaidušies nedarbos, bet, par visām lietām, dzīvojuši ar meitām uz nebēdu. Kungam tāda dzīvošana ļoti nepatikusi. Viņš nu pats nolēmis iekārtot puišiem nedēļā zināmas dienas, kuŗās tie varēšot ņemties ar meitām, cik tik grib. Bet tai lietai vajadzējis būt skaidrai un gaišai. Lielskungs nu mēģinājis puišiem iestāstīt, ka, ja kādam stipri griboties, tādi lai prasot, vai nu viņam pašam, vai arī viņa sievai. Bet tā kā lielskungs lāgā latviski nepratis, tad tā iestāstīšana iznākusi apmērām šāda: «Jūs, puiš', ja jūs nevar to pipel' savaldīt, t'ad pis man' vai man siev', bet ne tā, kā līdz šim, jo iekš viss' to padarīšan' vajag būt skaidrīb'.»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

f.     DUMJAIS DĒLS UN VIŅA SPĒJAS.

822. - 824.
1. Kādam tēvam bija trīs dēli: divi gudri un viens dumjš. Viņi visi trīs devās pasaulē meklēt darbu. Gudrie dēli viens bija «dišlers» un otrs skroderis, bet dumjais bez kāda amata. Gudrie ķērušies pie darba un rāvuši vaļā. Dumjais iegājis kādā muižā un prasījis, vai muižas kungam nav vajadzīgs strādnieks. Muižas kungs teicis, ka ir vajadzīgs un veseli divpadsmit. Vai viņš varot tik daudz strādniekus muižai piegādāt? Dēls atbildējis, ka var, lai tikai sadabū viņam divpadsmit sievietes, viņš par desmit tūkstoš rubļiem pagatavos vajadzīgo strādnieku skaitu. Sadabūjuši desmit sievietes, tais iesūtītas kādā lielā istabā, kur viņām vajadzējis izģērbties un likties gulēt. Nu dumais sācis viņas visas pēc kārtas apvaišļot. Bet vēl trūkst divas. Lielmāte pieteikusies, vai viņa ar freileni nevarot? «Kāpēc ne,» teic dumjais dēls un apvaišļojis arī viņas. Dēlu ātrāki neizlaiduši no muižas, kamēr visām piedzimst dēli, tikai tad kungs izmaksājis naudu un viņu atlaidis mājā. Pēc zināma laika arī visam sievietēm piedzimuši katrai pa dēlam. Dumais saņēmis naudu un gājis mājās.
2.	Gudrie brāļi, Andrējs ar Jēkabu, katrs nopelnījuši 200 rubļus un gājuši uz mājām. Ejot tie iegriezušies kādās mājās. Mājās bijusi tikai saimniece.Tā viņus paēdinājusi un piesolījusi arī naktsmājas. Saimniece teikusi: «Kuŗš no jums šo nakti spēs apmierināt manas dzimuma tieksmes, tas no manis saņems 200 rbļ., un ja nevarēs, tas maksās 200 rbļ. man.» Pirmais gājis Andrējs. Tas visu nakti izmocījies un nav spējis apmierināt. Tas pazaudējis savus 200 rbļ. Tad sācis Jēkabs un tāpat salīdzis. Izmocījies, nevarējis apmierināt un pazaudējis arī savus 200 rbļ. Nu abi gudrie iet mājā tukšā. Sievas prasa, kur nauda palikusi. Tie izstāsta, ka gribējuši nopelnīt 200 rbļ., bet pazaudējuši savus nopelnītos.
3.	Gadījās ar' dumajam pa ceļam iegriezties tajā mājā. Saimniece arī to paēdinājusi, piesolījusi naktsmāju un piesolījusi pati, ja viņš viņas spēs apmierināt, tad viņa tam izmaksās 400 rbļ., ja nē, tad viņš maksās viņai. Abi likušies gultā un ņēmušies, kamēr saimniece izkritusi no gultas. Tad - pa zemi, kamēr izdzinis ķēķī un no ķēķa pagalmā. Dēls prasījis, vai vēl nav diezgan? Bet saimniece saka, ka vēl nav, lai taisa vēl. Dumjais to izstūmis līdz ceļam. Tur kāds braucis gaŗām. Tas sitis viņiem ar pātagu un teicis, lai iet istabā, ko te uz ceļa pisoties. Dumjais dēls pateicis gaŗāmbraucējam, lai pasaka viņa sievai, lai atnes viņam ziemas cepuri, kažoku un suņādas zābakus, jo viņam jau būšot jāpisas visu ziemu un varot nosalt. Nu tikai saimniece teikusi, ka diezgan un izmaksājusi viņam 400 rubļus. Nu dumjais dēls aizgājis mājās ar 1400 rbļ. Tas izstāstījis sievai un brāļiem kā noticis un ko piedzīvojis. Nopircis māju un dzīvojuši laimīgi.
Uzrakstījis Kārlis B-ums, Rīgā. Teic. no Latgales.
LFK 23, 7478.
g.    PAPAGAILIS. 825.
Kādā muižnieku ģimenē jau no sen-seniem laikiem pastāvējis paradums mājās turēt papagaili. Šī ieraša jau sen bijusi pārgājusi ģimenes tradicijās. Kādreiz, kad vecie muižnieki miruši, muižu mantojis kāds ārzemēs dzīvojošs radinieks - virsnieks. Jaunais virsnieks, saņemdams mantojumu, gribējis arī tuvāk iepazīties ar saviem kaimiņiem, tādēļ sarīkojis plašas viesības. Bet gadījies, ka īsi pirms viesību vakara nobeidzies vecais mājas papagailis. Jaunais īpašnieks, negribēdams tā uz reizi saraut visas vecās saites, sācis visā apkaimē klaušināt pēc papagaiļa. Tuvumā papagaili neatrazdams, kungs iedevis sulainim naudu un aizsūtījis to uz pilsētu, pieteikdams, bez papagaiļa mājās nerādīties. Šis nu, nabags, izstaigājies krustus šķērsus, izmeklējies gan šur, gan tur, bet kā nekā, tā nekā! Ko nu darīt? Bez putna mājās braukt nedrīkstējis. Domājis, domājis... beidzot. ņēmis un piedzēries, nopircis striķi un gribējis iet kārties. Bet pirms nāves vēl nolēmis aiziet uz mauku māju, un par to pašu kunga iedoto naudu tā šmaugi nogrūsties. Iegājis, sācis izģērbties... te, piepēži, ieraudzījis kaktā būrīti ar papagaili. Nn šis stājies virsū, lai putnu pārdodot. Saimniece no reizes vēl tielējusies, bet kad nu šis tā uzstājies, tad pārdevusi arī putnu ar visu būri par vienu rubli un kā piedevas klāt vēl vienu reizi pist. Sulainis aizvedis putnu. Kungs to tūliņ novietojis zālē. Nekas, putns diezgan glīts un pa dienu bijis arī tīri mierīgs. Vakarā sanākuši viesi: apkārtējie muižnieki ar savām sievām un meitām. Starp viesiem bijuši arī vairāki jauni virsnieki ar piešiem pie zābakiem. Kad visi jau bijuši salasījušies senču zālē, kā pēdējie ienākuši virsnieki. Tikko izdzirdis piešu šķindoņu, papagailis sācis kliegt: «Izklīstiet, maukas, ķeizara policija nāk!» To viņš bijis noklausījies savā vecajā vietā, kur katru reizi tā kliedzis vecais mauku mājas apkalpotājs, kad atskanējuši policista soļi. Nama tēvs nu gan viesu priekšā atvainojies, bet tie tūliņ viens pēc otra pazuduši, domādami, ka jaunais iemītnieks tīši par viņiem zobojas.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā.
826.
Kādam Fricim fon... bijis papagailis, kas reizu reizēm izrunājis jocīgus, pilnīgi negaidītus teicienus. Kādreiz barons taī pat istabā, kur stāvējis papagailis, ievedis muižas moderi un, nostiepis to uz dīvāna, sācis, tā sakot, pa oficieŗa modei taisīt to «šuri muri». Bet līdz ko kungs saslējis moderei kājas augšā, tā papagailis kliedzis: «Frici, bet tas tak par traku!» Barons par šādu joku noskaities un pavēlējis putnu aiznest un iesviest vistu kūtī. Otrā rītā kungs gājis skatīties, kā tad nu tas palaidnis īsti jūtas; ja nu būs noskumis, tad jāliek nest uz istabu atpakaļ. Bet līdz ko kungs attaisījis durvis vaļā, tā redzējis, ka turpat pie durvīm pašlaik gailis vistu murī, bet papagailis, sēdēdams uz kārts, kliedzis: «Frici, bet ko tu teiksi par tādu joku! » Kungs par jaunu saskaities, un tā nabaga putns vēl šodien nav redzējis kunga istabu.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī. i.     LIELMĀTE MUIŽAS DĀRZĀ. 827.
Barona dārzā kādā ābelē iekāpis kalpa zēns. Te tieši zem šīs ābeles atnācis baronu pāris un sācis kopoties. Barona kundze teikusi: «Ach, herrjē! Kauč mūsu pirmais bērns būtu meitiņa!» Bet tad tā piepēži pacēlusi acis pret debesīm - un, ak tu mī un žē! - ieraudzījusi ābeles zaros puiku. Aiz uztraukuma tā nav varējusi neko citu izteikt, kā tikai «Zēns, zēns!» Barons pārpratis: viņš domājis, ka viņa mīļā sieva grib dzemdēt zēnu un apmierinādams noteicis: «Ach, herrjē! Ko t' tur nu var zināt! Kādu jau mums tas mīļais Dieviņš dos, tāds būs labs!»
Uzrakstījis R. K. Teicējs M. V., Taurkalnes pag.

828.
Kādreiz dienvidū, kad kungi aizgājuši kur nu kuŗais, puisis ielavījies dārzā ābolus zagt. Tikko šis gribējis kāpt ābelē, tā pamanījis netālu aiz krūma gulošu lielmāti. Kreklu novilkusi, tā grozījusi pret sauli gan vienu pusi, gan otru. Puisis skatījies, skatījies, sācis, nabagam, celties, un nu tā sagribējies, ka vairs nekur likties, izvilcis iz biksēm «metamo», skatījies uz cienīgo un nu tik staipījis, spaidījis un dauzījis ap koka stumbru. Te, pilnīgi nemanīts, pie puiša pienācis lielskungs un bļāvis, ko šis tur darot! Puisis redzējis, ka, ja pieķers pie zagšanas, tad būs slikti, tāpēc ātri atbildējis: «Pisos, cienīgs lielskungs!» - «Ar ko tad?» prasījis kungs. - «Nu, ar jūsu cienīgo!» atbildējis puisis un rādījis uz krūmu pusi. Pļiukt! kungs cirtis puisim pa sprandu un iztriecis pa vārtiem. Tikai vēlāk atcerējies, ka aizmirsis uzprasīt, kā šo sauc!
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

829.
Dzīvojusi kāda bagāta, bet nejēdzīgi slinka lielmāte. Nekad viņa negājusi kājām, bet vienmēr gribējusi, lai sulainis to nešus nes. Reiz atkal kādā vakarā, kad sulainis nēsājis lielmāti pa dārzu, gadījies, ka apkārtējie puiši bijuši norunājuši šonakt dabūt no muižas moderes, ja ne ar labu, tad ar varu. Viens no puišiem palicis dārzā, bet otrs aizgājis ar meitu runāt. Puisis, kas gadījies dārzā, ieraudzīdams pa tumsu kādu nākam un kaut ko nesam, nodomājis, ka tas būšot draugs ar moderi, tādēļ prasījis: «Vai atnesi gan?» -«Atnesu,» - atbildējis sulainis. «Ak. tad ar labu vis nedos? Nekas, panes tālāk aiz dārza stūŗa un svied zemē. Tu pieturi drusku kājas, es izpisīšu no priekšas, tad tu varēsi pist no pakaļas.» - «Vai, Dieviņ, nu būs traki!» - nobijusies lielmāte un, sulainim no rokām izrāvusies, aizskrējusi kā aizsvilusi. No tā laika viņa nekad vairs nelikusi sulainim sevi nēsāt.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

j.    ZALDĀTU PARĀDE.

830. Labā parāde.
Agrāk katrā muižā bijusi krietna daļa zaldātu, kas muižas apsargājuši. Reiz kāda muižas īpašniece pārbraukusi no ārzemēm un pavēlējusi sarīkot kaut ko parādei līdzīgu. Bet oficieris, kas vadījis zaldātu nodaļu, un tāpat arī paši zaldāti visu laiku tikai dzēruši un ar muižas meitām kūlušies, nepratuši iet pat ierindas soli. Oficieris zinājis, ka muižniecei patīk vīrieši ar lielām pipelēm: lai viņš kāds, kungs vai kalps, kad tikai pipele lāga. Tādēļ šis sameklējis no saviem zaldātiem vienu tādu, kuŗam nu jau ar' bijis tas metamais, ka neko teikt: neviena meita šim labprāt nedevusi, baidīdama, ka nodurs. Oficieris uzsūtījis šo parādes dienā augšā un piekodinājis viņam, lai tajā brīdī, kad nodaļa ies gaŗām un kundze stāvēs uz balkona, pār margām noliekusies, viņš ātri saceļ šai brunčus uz augšu un speŗ no pakaļas puses visā gaŗumā iekšā. Šis tā arī izdarījis. Kundze skatījusies, kā zaldāti soļo un pašlaik jau viebusies, gatavodamās uz rāšanos, bet, juzdama, ka no pakaļpuses šai kāds ieliek labas rokas resnumā, aizmirsusi visu un tik kliegusi: «Vot, mans oficieris malacis! Vot, malacis!»
Otrā dienā oficiers saņēmis simts rubļu par labo parādi.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Mežārēs.
9. SVARĪGI MOTĪVI.

831.
Kādā apkaimē dzīvojuši divi lielīgi un bezgala ķildīgi muižnieki. Viņi stingri raudzījušies, lai viena muižā nebūtu kas labāks ierīkots, kā otrā. Viens no kungiem savā muižā ierīkojis atejas vietu ar automātu, kas katram, kas brītiņu pasēdējis, kārtīgi noslaucījis dibenu. Kungs uz šo ierīci bijis nejēdzīgi lepns. Aizbraucis ciemos pie kaimiņa, tas izturējies varen nicinoši pret to. Bet mājas tēvs to nekādā ziņā negribējis pielaist. Līdzko viesis gājis uz mazo mājiņu, kungs tūlīt sūtījis sulaini, lai tas palienot zem sēdekļa, un līdzko pienākot laiks, lai viesi kārtīgi apkalpojot. Viesis pasēdējis, taisās celties augšā, bet no brīnumiem vai sastindzis, apakšā kāds viegli to saņēmis aiz pimpa, pavilcis to uz vienu malu un ar mīkstu birsti noslaucījis uz vienu pusi un otru. «Velns lai parauj!» pukojies kungs, «tas jau ir vēl labāki ierīkots kā man!» un noliecies, gribējis paskatīties. Bet sulainis nodomājis, ka nav vēl labi noslaucījis, ātri saņēmis aiz deguna un pārbraucis ar to pašu birsti vēlreiz...
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ungurā.
10. KROGS. a.     CEĻINIEKA PIEREDZĒJUMI. 832. Brolīts.
Puornojā guadā, kad ar linu sāklām uz Reigu bruacām, tūod pī Stuangu ruoga pabrikas stuira duivi pruiši mūs moasu pīstuncīja. Nipogoja ni daviņi meineši, bārns kua kloncis izzavēlas. Nogi kua vonogam, ocīs kua sila pūcam.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Valmierā. Teicēja Karlīna V-mane, 62 g. v., Ķieģeļu pag., Valmieras apr.
LFK 23, 10453.
b.   KROGA SARUNAS. 833.
Reiz divi draugi sēdējuši krogā pie glāzītes un pārrunājuši par baltām un nebaltām dienām. «Vadzi', draugs, kuŗa tavā mājā ir visnekaunīgākā vieta?» viens prasījis otram jau ar tādu pastīvu mēli. «Nu, saprotams, ka gulta,» otrs atbildējis, «tur pisies mans tēva tēvs, tur pisās tēvs, un turpat mani sieva pis jau piekto gadu!»
Uzrakstījis Olģerts. Noklausīta Jelgavā.
834.
Kādam pagasta vecākajam bijusi meita, kas, būdama lepna uz sava tēva amatu, vienmēr gājusi tam līdz krogos. Kādreiz, kad krogs bijis pilns ļaužu un meitas tēvs arī bijis krietnā «švunkā», tēvs iesaucies: «Meitiņ, kad tu nomirsi, kam gan tu savu. «dozi» atstāsi?» No tās reizes viņa meita nekādi vairs tam līdzi krogos negājusi. Tādā kārtā tēvs atradinājis meitu iet līdzi sev krogos.
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ks, Krustpilī.

835.
Reiz puiši krogā dzēruši. Starp dzērājiem bijis iemaldījies arī kāds zēns, kuŗu lielie par vari gribējusi piedzirdināt. Kad šis ne par ko nedzēris, tad ņēmušies viņu visādi piezobot: «Skat, memmes dēliņš, nedrīkst dzert: jāiet prasīt mammai! Vai tev mamma atļāva ar' meitai virsū kāpt? Vai zini, kur ir pežai resnais gals?» Zēns klausījies, klausījies, nosarcis, bet beidzot saņēmis dūšu un puišiem atcirtis: «Nu, otra nerrošanai jau gudrs cilvēks nav vajadzīgs, to jau kuŗš katrs duraks prot! Un par tiem pežu rezgaļiem jau jūs paši labāk zināsiet, jo kur tad vēl ņems labākus pīzdu palkavniekus. kā jūs!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ļaudonā.
Reiz saimnieki Brežģa krogu omulīgi iedzēruši. Sevišķi ievērojams bijis viens saimnieks, kuŗu saukuši par «papu». «Paps» bijis turīgs saimnieks un stipri iecienīts. Krogu mazie saimnieciņi viņam, gribēdami iztapt, nesuši alu un šņabi (brandvīnu). Nesdami, zemnieki teikuši: «Papu, papu, iedzer nu uz jauniem miežiem!» «Papum» tas diez' kā nepaticis, un tas saskaities, kliedzis: «Papa, papa... katram priekšā sava tapa!» No tā laika saimnieciņi viņam šņabi vairs nenesuši.
Uzrakstījis Toms Matvejs, Taurenes pag. Teicējs Jānis Matvejs, no Taurenes pag.
LFK 645, 23.
c.      STRĪDUS UN LIELĪBA. 837.
Kāds puisis dzēris krogu vairākas dienas no vietas, bet kad nu vajadzējis tēriņu samaksāt, tad izrādījies, ka nav tik daudz naudas. Krodziniece solījusi šo nodot «uratņikam». «Ko nu tu, sirsniņ, mani «uratņikam» dosi, dod labāk nopisties, un viss būs labi; tādu grūdiņu kā no manis, tu nebūsi ne no viena dabūjusi!» Krodziniece ar mieru, parādu atlaidīšot, ja tas pirmo grūdienu došot tik spēcīgu, kā šī appirdīšoties. Puisis noteikumus pieņēmis un nostiepis šo turpat uz lielā krogus galda. Kā triecis iekšā, tā darīts arī bijis. Puisim «metamais» arī bijis kā lielam lopam. Citā reizē tas saderējis, ka ar pipeli šķīvi pārsitīšot, ko arī izdarījis.
Uzrakstījis Staņčiks. Dzirdēta Zaļeniekos.
838.
Kādā krogū dzēruši puiši - igauņi un latvieši. Iedzērušies sākuši lielīties, kuŗi ir drošāki. «Saprotams, ka mēs,» kāds brašs igaunis iesaucies. «Jūs, latveš puiš, pieet pie meits unt pras: «Sirsniņ, vai tu man dos to vist - vai nē?» Jums to meit' grozas un grib, lai to lūdz. Bet mēs, igaun' puikas, panem vienai roka pātag', otrā pipel' - uz'per kāj' uz grīd's, un to meit' ir gar zem' bez liek' vārd'!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

839.
Krogū sastrīdījušies divi saimnieki. Viens teicis, ka viņš no otra sievas «dabūšot», otrs pastāvējis, ka nē. Saderējuši. Otrā rītā otrais saimnieks sēj miežus, pirmais klāt, šim esot sēklas kāds sieks pietrūcis, lai esot tik labs, lai atnākot uz māju un iedodot to sieku. Tas saka, ka šim negriboties iet, lai ejot un paprasot saimniecei, gan jau tā iedošot. Šis nu uz māju pie saimnieces un tik prasa, lai dodot, vīrs esot vēlējis. Šī netic. Nu, tad lai ejot un paprasot. Sieva arī paskrien uz kalniņa un kliedz: «Voj taisnība, ko tu sacījs, lai es dūdūt viņu saimnīkam?» Saimnieks domā, ka runa ir par miežiem, un tas dusmīgi atkliedz: «Dūd, vals, sējas laiks, nava vaļas!» Tikai vakarā saimnieks dabū zināt, kas ir bijusi par lietu.
Uzrakstījis O. T-ns, Alsviķu pag. Noklausīta Alsviķu pag.

d.  KROGA MEITAS.

840.
Puisis, no dzirnavām braucot, iegriezies krogū iedzert kādu čarku. Iemet vienu, iemet otru. Beigu beigās sagribas arī vēl cita kā. Šis ar gaŗiem soļiem iečāpo pie krogus Minnas. Otrā rītā, zirgu jūgdams un vezumu apskatīdams, puisis norūc: «Jāsavelk nu virves ciešāk, skat, maisiņu miltu sabēru krodziniecei pežā tā, ka manīt nemanīja. Tikai nu kājas gan tā kā drusku stīvas, laikam par to, ka gulta bija par īsu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

841.
Kādreiz N. krogā iegājis kāds students. Krogā atradusies tikai krodzinieka saimniece Ilzīte. Students prasījis pasniegt pudeli alus. Ilzīte, būdama maza auguma, nevarējusi pudelei izvilkt korķi, kamdēļ turējusi pudeli starp ceļiem. Ilzīte atkorķējusi un uzlikusi studentam uz galda pudeli, bet tas prasījis pasniegt citu un pēc tam atkal citu. Uz galda sakrājušās jau apmēram sešas pudeles, te ienācis pats krodzinieks, novērojis, kas te par lietu un uzsaucis meitai: «Ilzīt, pudeli taču staklē nē!»
Izrādījies, ka students nav gribējis dzert no tādā veidā atkorķētām pudelēm un prasījis tikai attaisīt atkal jaunas un jaunas.
Uzrakstījis A. B-zītis. Noklausīta Bilskas pag.

842.
Senais P. kroga krodzinieks bijis vecpuisis, bet «laika kavēšanai ziemas vakaros» turējis saimnieci-meitu, vārdā Ilzīti. Reiz Ilzītei atbraukusi no tālāka apvidus radiniece, kāda jaunāka meita. Radinieci Ilzīte ieguldījusi savā gultā, un pati aizgājusi citā istabā gulēt. Krodzinieks nebijis mājās un tādēļ nakti atgriežoties, nav zinājis, ka Ilzītei ir viešņa, kuŗa guļ Ilzītes gultā. Krodzinieks pa ieradumam gājis Ilzītes istabā un tūliņ licies Ilzītes gultā, pie radinieces. Gulētāja gan samanījusi, kas notiks, bet svešā vietā baidījusies kliegt, kamdēļ vecais krodzinieks savu panācis un brīnījies: «Ūja, Ilzīt, tavu mazu caurumiņu!»
Uzrakstījis A. B-zītis. Dzirdēta Bilskas pag.

843. - 845.
1.	Daudz gadus atpakaļ Krusta krogū, kad Pumparausis bijis par krodzinieku, kāds bagāts krievs, vārdā Stepānavs, nopircis no lielkunga kokus, un tos turpat pie Krusta krogus «placī» zāģējis. Viņam bijis daudz strādnieku. Visi tie gandrīz bijuši krievi. Sestdienas un svētdienas vakaros visi nākuši uz krogu dzert.
2.	Kādā sestdienas vakarā atkal Stepānavs ar visiem saviem ļaudīm atnāk uz krogu un dzeŗ dūšīgi. Kad jau tas nodzēris labu tiesu un galva pilna jautrības, viņš prasa krodziniekam, vai šis nevarot meitas dabūt. Šis meitai maksāšot pieci rubļi par nakti, un visi šā ļaudis lai dzerot uz šā rēķina līdz rītam. Pumparausis teicis, kāpēc nē, to varot. Stepānavs prasījis, vai drīzi būšot klāt? Būšot gan, atbildējis Pumparausis. Tad Pmnparausis iegājis ātri iekšā, nodzinis vienam jaunam puisim bārdu un ūsas. Tas puisis arī bijis uz visiem stiķiem un niķiem kā radīts. Puisim ļipu ņēmuši ar striķi labi stingri atsējuši caur kājām uz muguru tā, ka viena ola palikusi vienā puse ļipai, otra otrā pusē un pa vidu iznācis grāvis. Krodzinieks ātri sameklējis brunčus un saģērbis puisi par sievieti. Šī tūlīt gājusi krogū iekšā. Stepānavsm to ieraudzījis, paklanījies zemu un saka: «Vai jau bārišņa klāt tik ātri?» Nu, tak jau šis redzot - atbildējis krodzinieks. Stepānavs tūlīt: «Zdrastvuiķe, bārišņa! Zdrastvuiķe, zdrastvuiķe!» Viņš tūlīt piegājis pie krodznieka un pa pieci rubļi pasaucis visādus ēdienus un dzērienus. Tūlīt devis bārišņai labi iedzert un teicis uz krodzinieku, lai nu dodot visiem dzert un ēst uz viņa rēķina. Krodzinieks devis, un tā nu viņi nodzēruši piecdesmit rubuļus.
3. Stepānavs sarunājies ar bārišņu; nu, kur tad šie iešot. Nu, kur tad nu iešot, šam tepat esot liela ķīpa pilna ar sienu, to pašu ienesīšot lielā istabā uz galda, un tā šeptes iešot vaļā. Stepānavs tūlīt izgājis pēc sava maisa. Viņš iestiepis lielu ķīpu no stadulas, uzlicis to lielā istabā un galda un sācis strādāt. Tā visi nu smējušies, bet viņš par to neko neiztaisījis. Stepānavs arī aplūkojot un sakot: «Ar pirkstu jir, a pipeļ nov!» Tā viņš nu lūkojot visu nakti un skaitot, bet kā ar pipeļ nav, tā nav. Pienācis rīts. Jau bijusi krietna gaismiņa. Bārišņa atvilkusi plauksti, labi krietnu pļauku iecirtusi pa vaigu un teikusi, lai šis ejot projām, jo no šā nekā neesot. Stepānavs gluži nolaidies, aizgājis. Tad bārišņa tūlīt ātri aizskrējusi uz krodzinieka istabām, pārģērbusies tur par vīrieti un aizgājusi atkal krogū pie visiem citiem. Stepānavs kā solījis piecus rubuļus, tā tūlīt tos samaksājis krodziniekam, un krodzinieks atkal puisim. Viņš samaksājis arī citu rēķinu, bet no tā laika vairs nekad krodziniekam neprasījis pēc meitām.
Uzrakstījis Br. R-tiņš, Rīgā. Teicējs Jānis Up-js, 53 g. v., Patkules p., Bikseres m.. Madonas apr.
LFK 72, 9789.

846.
Kādam krodziniekam ar veikalu nemaz negribējis veikties: maz cilvēku nākuši, maz dzēruši. Bet, par laimi, krodziniekam bijusi skaista meita. Krodzinieks apspriedies ar meitu, kā kļūt pie apmeklētājiem un pie naudas. Pēc norunas krodzinieks uzrakstījis un piesitis pie krogus sienas šādu sludinājumu: «Viegla sacensība! Katrs var kļūt pie 1000 rubļiem, ja iegājis pie manas meitas, neizrunās nevienu bezkaunīgu vārdu. Bet naudu zaudēs, ja izrunās nepieklājības!» Nu apmeklētāju un preču noņēmēju vairs netrūcis. Daudzi gājuši pie meitas, bet katrreiz izrunājušies nepieklājīgi un - naudu paspēlējuši. Bet reiz gadījies viens varen gudrs jaunkungs un arī iegājis pie meitas. Meita gulējusi kaila un sākusi puiku eksaminēt. Uz matiem rādīdama, jautājusi: «Kā tos sauc?» - «Mati,» atbildējis puisis. Tad tā tālāk rādījusi uz acīm, degunu, muti, un prasījusi, kā sauc. Puisis atbildējis bez kļūdīšanās. Tad meita rādījusi uz skaistajām, apaļajām krūtīm un prasījusi, kā sauc? «Par mākoņiem,» atbildējis puisis. Tad tā prasījusi tālāk, rādīdama uz dzimumorgānu. Bet apķērīgais puisis atteicis, ka tās saucot par «eņģelīšu dzirnaviņām»! Nu, vai šis malt ar mākot? prasījusi meita. Puisis atteicis, ka mākot un stājies pie «malšanas». Puisis dabūjis izsludinātos 1000 rubļus, jo šoreiz meita paspēlējusi.
Uzrakstījis R. K. Teicējs M. D-tavs, 59 g. v., Taurkalnes pag.

e.     PĀRSKATĪŠANĀS.

847.
Skultes «Lielajā krogu» iebraukuši ceļinieki. Pa nakti viens no viņiem, krietni iemetis, gājis laukā savās vajadzībās. Izgājis priekšiņā, viņš domājis, ka ir jau laukā. Kaktā degusi maza lampiņa un patumsā krogus kalpone lējusi spainī ūdeni. Darīdams savu, ceļinieks runājis: «Ak tu Dieviņ, tumšs un līst, burlaku laiks, viena pati zvaigznīte debesu malā». Lampiņu viņš noturējis par zvaigzni un ūdeni, ko meita lējusi spainī, par lietu.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja S. E., no Skultes pag

848.
Kādā krogū bijis traki daudz vistu, kuŗas bieži vien staigājušas pa istabām un nodirsušas galdus. Kādreiz krogū iegājis vienkāršs lauku tēvs, kas to nezinājis, -apskatījies un teicis: «Dies', sodi grēciniekus: kaņepītes ar biezpieniņu uz galda atstājuši!» Paņēmis vistu taisītās kaņepītes ar biezpieniņu un metis mutē. Tūlīt ģīmis saverkšķies kā veca pastala, un tas dusmīgi teicis: «Kāds velns te tās vistas dirsina!»
(No šī bieži lieto: «Grēcinieks kaņepītes ar biezpieniņu atstājis», - kad ierauga vistas sūdu!}.
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr. f.     PĒC KROGA MĀJĀ.
849.
Kāds vīrs pārnācis mājā stipri piedzēries. Sieva jau gulējusi. Vīrs arī licies gulēt. Bet pa tumsu un dzērumā tas iegulies otrādi - galvu pie sievas pakaļas. Naktī pamodies tas vairākas reizes teicis: «Sieviņ, tev taču ir liela iesna, tev no mutes nāk nelaba smaka!» Tikai rītā skaidrā prātā tas ieraudzījis, kā īsti pa nakti ir gulējis.
Uzrakstījis Br. R-tiņš, Rīgā. Teicēja Ilze Eg-te, 73 g. v., Cesvaines pag., Madonas apr.
LFK 72, 4590.

850.
Kāds krogus brālis bieži vien, kad piedzēries, pietaisījis bikses. Mājās sieva šo ņēmusi uz grauda. Reiz atkal vīram tā pagadījies. Lai nedabūtu kāvienu, vīrs, sievai neredzot, bikses nometis un pabāzis zem klēts. Sieva gan prasījusi, kur bikses, bet šis neteicis. Cūkas biksies uzgājušas un izvilkušas laukā. Sieva redzējusi, ka cūkas plosa kādu drēbes gabalu - gājusi lūkot, atradusi vīra bikses - un atkal pietaisītas. Vīram kāviens atkal. Spaidījis vīrs sasistās vietas un gudrojis: «Kas to būtu domājis, ka manai vecenei tik smalks deguns. Kur klēts ir projām! Bet viņa pa smakai - un rokā ir!»
Uzrakstījis J. Teicēja A. Š., Valkā.

Ceturtā nodaļa PILSĒTA
1. PILSOŅI. a.    DĀMAS UZ IELAS. 851.
Divas dāmas, iedamas pa kādu Rīgas ielu, sarunājas. Viena no viņām saka: «Mans pulkstenis ir stundu priekšā»; otra: «Mans pulkstenis ir atkal pakaļā». Šo sarunu noklausījies kāds students, kas, gaŗām iedams, iebilst: «Nožēlojama lieta, ka vienai no jums pulkstenis priekšā, otrai - pakaļā.»
Uzrakstījusi Elza A-ņa.

852.
Pa ielu iet divas kundzes. Viena no viņām, sakārtodama ar vienu roku cepuri, saka otrai: «Redzi, es tev atdodu godu! » Kāds gaŗāmgājējs to izdzirdis, paceļ cepuri un saka: «Atvainojiet, kundze, viss velti! Sieviete atdod godu tikai reiz mūžā, pirmo un pēdējo reizi.» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

b.    TRAMVAJĀ.

853.
Brauc tramvajā kungs. Kādai dāmai nejauši izkrīt kabatas lakatiņš un iekrīt blakus sēdošam kungam tieši klēpī. Pēc brīža kungs pamana savā klēpī kaut ko baltu un steidzīgi ievīsta biksēs (noturēdams par savu kreklu). Kungs aizbrauc mājas. Vakarā izģērbjoties izkrīt dāmas lakatiņš. To ierauga sieva. Izceļas, protams, īsta ģimenes drāma.
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā. Var.: no Valkas (kungs iesnaudies), no Jelgavas (kungs nogrimis avīzes lasīšanā). PBK.

854. Stāv gan.
Kāds pasažieris griežas pie tramvaja konduktora: «Lūdzu, vai pie Marijas (ielas) ar' stāv?» - «Jā, stāv pie Lienes, Marijas un Elizabetes.»
Uzrakstījis P-dis. Teicējs R. S., Rīgā.

855. Rakstvedis.
Tramvaja vagonā iekāpis kāds nevaļīgs kungs, domājams veikalnieks, kas ērti ierīkojies sēdeklī un nogrimis laikraksta lasīšanā. Laikrakstā nogrimis, tas nemaz nemanījis, ka tam bikšu priekša vaļā. Drīz iekāpušas un kungam pretīm atsēdušās māte un divas meitas. Māte tūlīt ievērojusi kunga nekārtību un, meitas no šī neglītā skata pasargāt gribēdama, nosēdusies kungam blakus, paraustījusi to aiz piedurknes un klusi čukstējusi: «Kungs, jums kantoris ir vaļā.» Kungs, nekā nesaprazdams, paskatījies sievietē un noteicis: «Nekas, māmiņ. man jau tur sēž rakstvedis,» un turpinājis lasīšanu.
Uzrakstījis P-dis. Teicējs A. B., 28 g. v., Rīgā.

856.
Kāds zemnieks nopircis uz tirgus govs tesmeņus. Mājās ejot, uznācis liels lietus. Zemnieks iekāpis tramvajā. Papīrs, kuŗā tesmeņi ietīti, lietū samircis un saplīsis. Lai publika nepamanītu viņa pirkumu, zemnieks aizbāzis paciņu aiz biksēm. Pretīm sēdošā dāma ieraudzījusi, ka no zemnieka biksēm kas iznācis. Dāma pateikusi konduktoram, lai .aizrāda zemniekam uz nepieklājību. Konduktors arī griezies pie zemnieka ar aizrādījumu. Zemnieks paņēmis nazi un vienaldzīgi redzamo «daiktu» nogriezis. Uz dāmas uztraukumu tas atbildējis: «Nemaz neuztraucaties, vienu es nogriezu, bet trīs man vēl atlikās!» (Viņš nogriezis tesmeņa cici.)
Uzrakstījusi Irma M-felde, Rīgā.
c.     RENDEZ-VOUS. 857.
Kāda dāma un kungs gribējuši norunāt satikšanos. Dāma stāvējusi pie sava guļamistabas loga un kungs pāri ielai pie veikala durvīm. Sarunāties nav bijis iespējams, tālab sarunājušies ar zīmēm. Dāma pacēlusi astoņus pirkstus, ar šo viņa domājusi plkst. 8. no rīta. Tad viņa rādījusi sev uz krūtīm, tas nozīmējis: pie piena bodes. Kungs ar zīmēm atbildējis tā: pacēlis 9 pirkstus, t .i. plkst. 9. Tad norādījis sev uz dirsu, t. i., pie šaujamā dārza.
Uzrakstījusi Irma M-felde, Rīgā.

d.     KAFEJNĪCĀ.

858.
Vienā no Rīgas labākajām kafejnīcām reiz kāda jaunkundze kāpusi augšā pa trepēm. Viņai no muguras nācis kāds kungs. Tā kā trepes bijušas diezgan stāvas, tad kungs no lejas skatoties novērojis, ka jaunkundzei nav biksītes kājā. Viņš tai sekojis un nosēdies iekšā pie viņas galdiņa, izteikdams vēlēšanos iepazīties. Runājis, runājis, beidzot ieminējies, ka jaunkundzei esot ļoti skaistas biksītes kājā. «Jā», atbildējusi jaunkundze, «un pie tam vēl ļoti izturīgas, pa 20 gadiem izplīsuši tikai divi caurumiņi.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

e.     DZĪVOKĻA JAUTĀJUMS.

859.
Reiz kādā veikalā remonta dēļ ieeja pa pakaļdurvīm. Šo paziņojumu uzraksta uz papīra, apsmērē ar līmi un uzliek uz krēsla. Veikalā ienāk kādai dāma un netīšām apsēstas taisni uz tā krēsla, uz kuŗa papīrītis. Atstājot veikalu, tai uz muguras uzlipis papīrītis ar uzrakstu: «Remonta dēļ, ieeja tikai pa pakaļdurvīm».
Uzrakstījis M. B-ņš, no Rīgas. Teicējs A. B-sters, no Rīgas.

860.
Avīzē ievietots sludinājums, ka kāda dāma par tādu un tādu maksu izīrē istabu bez mēbelēm. Ieradies kāds kungs un istabu saņēmis. Bet otrā dienā tas iet projām un liedzas par istabu norunāto summu maksāt, teikdams šādi: «Tā istaba bija par tumšu, par slapju un par lielu.» Uz to dāma atbildējusi: «Ka viņa būs tumša, to jau jūs zinājāt. Viņa bija sausa, bet jūs to slapju padarījāt. Un, kas attiecas uz lielumu, tad es neesmu vainīga, ka jūsu mēbeles ir tik mazas!» Neko darīt, kungam jāmaksā.
Kāds pilsētnieks saņēmis no lauku mācītāja vasarnīcu. Vasarnīcu tas apskatījis, cenu salīdzis un aizbraucis atpakaļ uz pilsētu. Tikai tagad tas atcerējies, ka aizmirsis apprasīties, kur atrodas ateja. Tas griežas pie mācītāja rakstiski, savu prasījumu apzīmēdams ar burtiem. «W. K», Mācītājs vēstuli izlasa, bet nesaprot burtu patieso nozīmi, nodomā, ka jaunais īrnieks ir ļoti reliģiozs un ar burtiem <W. K.», ir domājis «Wald Kapelle». (Meža kapliča.) Tādēļ arī viņa atbilde skan šādi: ««W. K. atrodas mežā. Pusstundas gājiena no mājām. Atvērta divi reizes nedēļā. 20 sēdvietas, 100 stāvvietas. Svētdienās muzīkas pavadībā!»
Uzrakstījusi S. R., Noklausīta Rīgā.

f.     PARKĀ.

862.
Kāds kungs sēdējis Vermaņa dārzā uz sola un lasījis avīzes. Pienākusi kāda jaunkundze un uzsēdusies, nezinot, virsū blakus kungam noliktām avīzēm. Sadzirdot čaukstēšanu, viņa ātri uzlēkusi no sola un pieklājīgi atvainojusies. Bet kungs, mierīgi paskatīdamies, teicis: «Nekas, nekas, jaunkundze, nevienam jau pakaļā acis nav!»
Uzrakstījis M. J-sons. Teic. no Rūjienas.
g.      KOMERCIJA. 863. Atkal nekā.
Reiz kāds bagāts tirgonis vēl mūža galā sadomājis precēties. Vai tad tirgonim ir jāņem kaut kāda sieva? Viņš var izvēlēties, kāda vien. tam patīk. Tā nu viņš apprecējis nabadzīgu, bet skaistu un kaislu meitu. Viņam bijuši 58, bet viņai 25 gadi. Viss jau nu citādi būtu bijis labi, bet laulības gultā šī gadu starpība bijusi stipri manāma: viņai gribas, bet viņam nestāv. Reiz tomēr šī šo braucījusi, spaidījusi un knaibījusi tik ilgi, līdz šim pipele sacēlusies gan, bet maz cerības bijis, ka tā arī ilgāki stāvēs. Šis nu uzbudināts kliedzis: «Mažiņ, plēt šekumu, plēt šekumu!» Maža ar' atplētusi, bet šim atkal nelaime, -kā grūž, tā gaŗām. Nu šī ņēmusies komandēt: - «Augstāk! - nekā... Zemāk! - nekā... Zemāk, zemāk!.. atkal nekā.» Bet tirgonim, tā mokoties, nogājis. Mažiņa tikai dusmīgi paspējusi izsaukties: «Šļurkt viss gar nabu!» Bet tirgonis raudulīgā balsī piemetinājis: «Darīts, Mažiņ, apsedzies!»
Aprakstījis P-dis.

864.
Reiz kāda māte sūtījusi savu meitu uz bodi pēc siļķēm. Bet ceļā viņai aizmirsies vārds, ko māte likusi bodē pirkt. Viņa tikai zinājusi, ka māte tai likusi pirkt zivis, bet kā viņas sauc, tas viņai bijis aizmirsies. Iegājusi bodī, viņa prasījusi pārdevējam dažādas zivis, bet pārdevējs nesapratis, kādas zivis viņai dot. Bet meita piesitusi ar roku pie pieres, ātri sarāvusi visus brunčus uz augšu, iebāzusi pirkstu pīzdā, pēc tam izvilkusi, pielikusi sev pie deguna, paodusi un tad likusi pārdevējam pie deguna, lai paož, un lai ar tādu pat smaku dodot zivis. Pārdevējs tūlīt pazinis un iedevis meitai siļķes. Bet pārdevējs, redzēdams tādu meitu, gribējis dabūt pist un uzaicinājis to pie sevis. Meita arī paklausījusi, iegājusi pie pārdevēja un labi nopisusies. Pārdevējs viņai licis izprasīt no mātes katru dienu nākt pēc siļķēm, tad šis to katru dienu izpisīšot. Meitai tas ļoti paticis.
Viņa arī māti pierunājusi un nākusi katru dienu, kamēr pārdevējs tai uztaisījis bērnu. Nu tikai māte sapratusi, kāpēc meita tik traki gājusi uz bodi. Māte nu ņēmusi meitu uz liesta, notēsusi krietni pakaļu un aizdzinusi no mājām prom.
Uzrakstījis Br. R-tiņš, Rīgā. Teicēja I. Z-le, 64 g. v., Grašu pag.. Madonas apr. Noklausīta Annas pag.
LFK 72, 7737.

865.
Kādam kungam ir kantoris. Reiz pie tā ienāk kāds klients. Šefam sagribējies kaut kur iet - viņš izgājis un klients gaida to priekšistabā, no kuŗas ved durvis uz šefa istabu. Ienāk šefs no savām «darīšanām», bet viņam «priekša» palikusi vaļā - neaizpogāta. Klients, gribēdams viņam uz to aizrādīt, saka: «Jums kantoŗa durvis vaļā!» - Bet šefs atbild:   «Nekas, nekas, tur iekšā sēž kantorists...»
Uzrakstījusi S. R. Teicēja I. Z., Rīgā.
866. - 867.
1.	Kādā veikalā ienāk pircēja un prasa D-kalna kilo. Šīs markas kilo veikalā nav, un
tādēļ pārdevēja atvainojas, ka tādas preces neesot.
Šo sarunu bija dzirdējis pats veikala pārzinis, viņš nu ņem pārdevēju rāt: «Kā jūs tā varat kundei sacīt, ka tādas preces mums nav? Vai tad mums kilo trūkst? Ja mums nav tieši D-kalna firmas, tad ir līdzvērtīgas un par to jūs esat pārdevēja, ka jums jāmāk tas pircējam iegalvot. Galu galā kilo taču paliek kilo! Ceru, ka jūs uz priekšu šo aizrādījumu ievērosiet.»
2.	Otrreiz veikalā ienāk kāds cits kungs un prasa klozeta papīri. Tāda papīra nav, bet
pārdevēja kundi ārā laist negrib un nedrīkst, tādēļ viņa saka: «Par nožēlošanu,
klozetpapīris mums patlaban viss ir izgājis, bet mums ir ekstra šmirģel papīrs un
kopējamais papīrs.»
Uzrakstījis P-dis. Stāstījis K. S-le, Rīgā.

868.
Kādam kantoristam bijušas bikses vaļā. Viņa līdzstrādnieki to pamanījuši. Negribēdami darīt kantoristam kaunu, viņi gribējuši tam to smalkā vīzē pasacīt: «Kantorista kungs, jums kantoris vaļā.» - «Nekas, tur ir darbvedis iekšā, tas aiztaisīs,» - atbildējis kantorists.
Uzrakstījusi Benita St-ne, no Jūrmalas.
Var. LTA 5223, 5233.

869. Ja nedzird, jāatkārto! Kāda bagāta tirgoņa dēlam bija ievajadzējies prezervatīvs (kondons). Viņš pasaucis savu veco sulaini un licis, lai tas no aptiekas atnesot kondonu. Sulainis teicis, ka šo vārdu nevarēšot atcerēties. Tad tirgotāja dēls tam teicis, lai prasot to, ko uz pimpi maucot. Sulainis aizgājis un skaļā balsī prasījis prasāmo. Aptiekārs to pamācījis: «Tādas lietas uz auss sakāmas.» Sulainis bijis pakurls, tādēļ visu teikumu nedzirdējis un vēl skaļāk atbildējis: «Nevis to, ko uz ausīm mauc, bet gan to, ko uz pimpi mauc!.. »
Uzrakstījis P-dis. Stāstījis A. O., Rīgā.

870.
No Krievijas pienācis pasūtījums uz lielu daudzumu gumijas lietu. Latvija arī aizsūtījusi uz Krieviju vairākus vagonus ar gumijas precēm. Bet pēc neilga laika daži vagoni atnākuši atpakaļ līdz ar pavadu rakstu: «Голосовали, голосуем и будем голосовать!» Tikai nosūtītāja firma nekādi nesapratusi, ko nozīmē šie nenozīmīgie vārdi. Beidzot atradies kāds gudrinieks, kas iztulkojis, ka lasot jādala katrs vārds uz pusēm, tad iznāktu tā: «Голо совали, голо суем и будем голо совать.» (Atpakaļ atsūtītās preces bijuši kondoni un atbilde: Pliku bāzām, pliku bāžam un pliku bāzīsim.)
Uzrakstījusi S. H. Noklausīta Rīgā.
i.     SPORTISTI. 871.
Kādai dāmai jautāts: kāda starpība starp angli, franci, vācieti, žīdu, latvieti un automobīli? Ilgu laiku domajusi, beidzot dāma atbildējusi: «Zem automobīļa es vēl neesmu gulējusi!»
Uzrakstījusi L., Rīgā.
872.
Notikušas peldēšanās sacīkstes. Starp sacīkstes dalībniekiem bijis viens sevišķi labs peldētājs. Tas visu laiku turējies pārējiem peldētājiem lielu gabalu priekšā. Te bijis jāpeld cauri zemam tiltam. Priekšējais peldētājs pamanījis, ka uz tilta stāv viņa līgava un laimīgi noskatās sava līgavaiņa panākumos. Bet peldētājs, uz augšu skatoties, pamanījis, ka līgavai nav kājās biksīšu. Skatītājiem par lieliem brīnumiem, dūšīgais peldētājs neticis vairs ne soli uz priekšu, kaut gan cīnījies tāpat visiem spēkiem. Iznācis, ka pārējie peldētāji aizpeldējuši viņam gaŗām un šis tai pašā pusē tiltam izkāpis malā. Pie viņa piesteigusies līgava un sākusi prašņāt, kā tas gadījies, ka viņš sacīksti zaudējis, ja vairs nespējis uz krūtīm peldēt, tad vajadzējis griezties uz muguras un peldēt augšpēdus. «Jā,» atteicis līgavainis, «tad jau es nebūtu ticis tiltam cauri!»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs Valdis L., Rīgā.

j.     VIESĪBAS.

873.
Kādam kungam bijusi tāda kaite, ka viņš nevarējis saturēt mīšanu. Reiz viņš ielūgts kādās viesībās. Sieva tam pieteikusi, ka. ja visi sēdēšost pie galda, lai mēģinot kaut kādi izlīdzēties, bet augšā no galda lai neceļoties. Vīrs arī apsolījis tā darīt. Sēdot pie galda, vīram uzreiz ievajadzējies... Viņš izvilcis savu «mantu» un gribējis turpat zem galda visu nokārtot. Te blakus sēdošā dāma pamanījusi šaubīgo «lietu», noturējusi to par desiņu un dūrusi tam ar dakšiņu virsū. Kungs aiz sāpēm kliegdams meties pa durvīm laukā.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja S. H., no Jaunlatgales.

874.
Kādreiz kāds ļoti liels bagātnieks sarīko lieliskas viesības. Lai izpatiktu dāmām, tas atļauj kādai no viņām peldēties šampanietī. Šim nolūkam viņš pavēl sulainim pildīt vannu ar šampanieti no 100 pudelēm. Dāma izpeldas. Kaut gan kungs ļoti bagāts, tomēr viņš to tur par izšķērdību, izliet šampanieti zeme. Un tur taču nav nekas ļauns, ka viņā ir peldējusies tik daiļa dāma. Kungs liek sulainim šampanieti atpildīt atpakaļ pudelēs. Pats kungs aiziet paskatīties, kā sulainis izpilda uzdevumu. Bet sulainis stāv domīgs. Kungs vaicā: «Nu, ko tu stāvi?» - «Mīļais kungs, nezinu, ko iesākt. Es vannā salēju 100 pudeles šampanieša, bet tagad man iznāk 101 pudele!» k.     VĪRIEŠA LIETA.

875.
Kāds puisis bijis traks uz meitām. Kad vien kādu skaistāku ieraudzījis, tā tūlīt biksēm visas pogas ārā. Viņš nezinājis, ko darīt. Beidzot izgudrojis: ņēmis un piesējis... pie kājas. Bet tavu nelaimi! Izejot uz ielas, tūlīt pretī nākusi skaista jaunkundze. Acumirklī viena kāja parāvusies gaisā. Tā. viņš nabags, ilgu laiku nostāvējis uz vienas kājas.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

876. - 878.
1.	Reiz divas sievietes sarunājušās. Viena bijusi jauna, otra jau paveca. Viņas gudrojušas, kuŗam vīrietim esot lielāks tas «verķis». Vecākā sieviete teikusi, ka šī gan zinot, kuŗam esot lielāks. Jaunākā prasījusi, nu lai pastāstot, kuŗš tad tas esot. Viņa teikusi, ka tam esot tas daikts lielāks, kam esot lielāks deguns. Viņas abas tā sarunādamās aizgājušas uz tirgu malku pirkt. Līdzko viņas nonākušas tirgū, tā tūlīt iebraucis viens zemnieks ar malkas vezumu. Zemniekam bijis liels, liels deguns. Jaunākā teikusi, ka ņemšot šo pašu vīrieti cieti. Viņas tūlīt piegājušas un prasījušas, vai šis malku esot pārdošanai vedis? Zemnieks atbildējis, ka vedis pārdošanai. Nu, cik šis gribot par vezumu? Šis gribot tik un tik. Labi, sievietes ar mieru viņam maksāt. Bet šim pašam esot visa tā malka jānoved līdz šo mājai. Zemnieks ar mieru un aizvedis arī. Viņš palīdzējis malku nokraut un viss nu bijis kārtībā.
2.	Vecākā sieviete dzīvojusi tā paša nama augšējā stāvā, bet jaunākā apakšas stāvā. Vecākā teikusi, ka šī zemnieku pie sevis saukšot pa priekšu, atpakaļ nākot, tad lai šī saucot pie sevis. Vecākā sieviete teikusi uz zemnieku, lai nu šis nākot pie šās augšā pa priekšu, šī samaksāšot savu tiesu. Zemnieks uzgājis augšā. Sieviete tūlīt samaksājusi un domājusi, kā lai nu no viņa prasa. Domājusi un gudrojusi, kā lai iesākot, bet nekādi nevarējusi. Viņa prasījusi, vai šis esot precējies? Jā, šis esot precējies. Nu, vai šis esot tālu braucis, un vai jau esot ilgs laiks, kamēr aizbraucis? Jā, šis jau esot otru dienu, kamēr izbraucis no mājām. Nu, vai šam labi satiekot ar sievu? Jā, šam satiekot ļoti labi. Sieviete domājusi, nu, kad jau viņam tik labi satiekot, tad viņš droši vien būšot pirms braukšanas to jau darījis. Viņa saka, nu vai šis nevarot šai to pašu darīt, ko šis savai sievai priekš braukšanas esot darījis. Viņš teicis, e, ko nu tādus niekus darīšot! Sieviete lūgusi, lai nu šis esot tik labs, un lai darot vien. Vīrietis gan negribējis, bet kad nu viņa nelikusi miera, viņš ņēmis slotas kāta rokā un dūšīgi sievieti nomizojis, jo viņš braukdams no mājas laukā to bija darījis ar savu sievu. Sieviete nu vairs neteikusi neviena vārda un, labi sasista, palikusi savā istabā. Zemnieks arī neizpratis, ko viņa īsti gribējusi, un aizgājis projām.
3.	Viņš nu nācis pa trepēm zemē. Tūlīt no apakšas stāva iznākusi jaunākā sieviete pretīm un lūgusi, lai šis nākot pie viņas aprunāties. Zemnieks arī iegājis. Jauna sieviete teikusi, vai šis nevarot to pašu joku arī šai izdarīt, ko šis augšā esot tai sievietei izdarījis. Vīrs saka atkal, ko nu tādus niekus! Jaunā sieviete tomēr nedevusi miera. Zemnieks domājis, ka labi te nebūšot, jo tikpat ar labu šis netikšot vaļā. Viņš nu ņēmis slotas kātu rokā un salējis atkal labi dūšīgi. Dabūjusi labus belzienus, šī palikusi zemē guļam. Vīrs tūlīt izgājis laukā, iesēdies savā zirgā un aizbraucis uz māju. Tas nu visiem smiedamies stāstījis, kas esot viņam ceļā noticis.
Uzrakstījis Br. R-ņš, Rīgā. Teicējs Ermanis R., ap 40 g. v., Cesvaines pag., Madonas apr. Noklausīta
Kuldīgas apkārtnē.
LFK 72, 9356.

Kādā mazā pilsētiņā dzīvojusi jaunava ar grūtu, neizārstējamu slimību. Turpat dzīvojis kāds jauneklis, kas, uzdzirdējis par meitas slimību, aizgājis pie tās. Norādīdams uz meitas krūtīm, prasījis: «Meitiņ, kas tev te?» - «Tie ir Ararata kalni, kur plūdu laikā Noas nolaidās ar savu derības šķirstu!» - atbildējusi meita. Tad viņš norādījis zemāku un prasījis: «Meitiņ, kas tev te?» - «Tā ir Nāburgu pilsēta, tulkota latviešu valodā «Naba».» Tad viņš norādījis vēl zemāku un prasījis: «Meitiņ, kas tev te?» - «Tā ir sarkanā jūra, kur Vāravas meitas gāja mazgāties un izvilka Mozu!» - Tad puisis izvilcis no kabatas mazu, mazu vīriņu, kuŗam no vecuma bija pliks pakausis un bārda apgriezusies uz otru pusi. Metis vīriņu sarkanajā jūrā, un meita tapusi tūdaļ vesela.
Uzrakstījusi L. P. Teicēja I. M., Jaunpils pag.

l.    VANNAS ISTABĀ UN GUĻAMĀ ISTABĀ.

880.
Kāda dāma mazgājās savā vannas istabā ar savu iemīļoto sunīti «Šito». Meita aizmirsusi pievērt istabas durvis, un «Šito» izšmaucis ārā. Dāma tā uztraucas, ka pilnā sparā drāž savam mīlulim pakaļ. Uz trepēm guļ nokritis rāmītis ar stiklu, bet bez bildes. Uztraukumā dāma paķeŗ to pašu un aizliek priekšā. Viņa skrien pa ielu un katram pretimnācējam prasa: «Vai esat redzējuši Šito?» - Pretīm nāk jauns cilvēks, kuŗam arī dāma uzstāda savu jautājumu, bet jaunais cilvēks nokaunējies atbild: «Cienītā kundze, esmu gan daudz un dažādas redzējis, bet rāmī «šito» gan pirmo reizi!»
Uzrakstījusi S. R. Teicēja L Z., Rīgā.

881.
Kāds kungs apprecējis sievu, kuŗai viena acs bijusi no stikla. Vakaros sieva aci izņēmusi un ielikusi ūdens glāzē. Kādu nakti vīram iegribējies ļoti dzert. Tam pagadījies izdzert tieši to glāzi, kuŗā bijusi sievas acs - un pie tam ar visu aci. Otrā dienā kungs tik slims, ka ne kustēt. Ataicināts ārsts. Tas prasījis, kur tad sāpot? Kungs norādījis uz savu dibenu. Tagad ārsts gribējis izpētīt, kas tur īsti varētu būt. Bet tikko paskatījies, tas bailēs iesaucies: «Man bail! es skatos, bet man pretī skatās!»
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā. m.    DABISKĀS VAJADZĪBAS.
882.
Kādreiz V. pilsētā kāds no pilsētā cienījamiem kungiem, būdams piedzēris, savas dabiskās vajadzības izdara uz ielas. To ieraudzījis gorodovojs, sastāda protokolu, un miertiesa piespriež kungam soda naudu 90 kap. «Lai nu iet viss rublis, es jau drusku pirdu arī,», - teic apvainotais.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā.
LFK 23, 2511.
Kādā izrīkojumā labi ģērbies kungs pieiet pie kāda no balles viesiem un raustītā valodā prasa: «A-at-at-vaino-no-jos, ku-ku-r šeit i-ir ku-kun-gu, kungu i-i-ista-ba?» Uzrunātais arī gadījies ar tādu pat valodu, un tas atbildējis: «E-e-ejiet pa-papriekš-priekšu pa la-la-bi, tad pa kre-krei-si, ta-tad pa la-la-bi u. t. t. ..» Kamēr šis tā stāsta, otrs viņu pārtrauc, sacīdams: «Pa-pa-tei-co-cos, i-ir jau pa-par vē-vē-lu!» -
Uzrakstījis V. B-skis, Rīgā.

884.
Kādam pilsonim uz ielas iznākusi steidzama vajadzība atvieglināties. Skatījies, skatījies, kur varētu kādā aizvārtē ieskriet, - nekā, visur cilvēki. Pēdīgi, kad nav vairs varējis turēt, attupies turpat uz ielas stūra! Te uz reizi nāk kārtībniekis. Šis mudīgi cepuri virsū. Pienāk kārtībnieks un prasa: «Kas jums tur zem cepures?» - «Jā. redziet, es noķēru kanāriju putniņu un nu nekā nevaru uz māju aiznest. Vai jūs nebūtu tik laipns un neuzmanītu, kamēr es aizskriešu uz veikalu pēc būrīša?» Kārtībnieks arī lūgumu izpilda. Šis aiziet. Kārtībnieks gaida, gaida, bet šis kā nenāk, tā nenāk atpakaļ. Pēdīgi apnicis gaidīt, nolēmis ņemt putnu no cepures apakšas laukā un nest prom. Lai nepaspruktu, tad tā prātīgi roku bāzis zem cepures un - ieķēris sūdos.
Uzrakstījis J. Teicējs R. Š., Valkā. Varianti no Rīgas, Jelgavas. PBK.

885.
Kādam pilsonim pastaigājoties pa ielām uznākušas nelabas vēdera graizes. Viņš, nabadziņš, nu ieskrējis kādā sētā, kur pretī gadījies pats sētnieks. Tam nu pilsonis ātri izstāstījis savu nelaimi un lūdzis, lai atļaujot viņam izdarīt darīšanas tepat, piesolīdams par to veselus 10 rubļus. Bet izrādījies, ka tam kabatā ir tikai viens pats 25 rubļu gabals, kuru sētnieks ātrumā nevarējis samainīt. Te sētniekam radies labs padoms, viņš paņēmis
visu naudu un teicis: «Nu, man nav žēl, dirs par visiem 25 rubļiem.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja S. E., Rīgā.
2. VIESNĪCĀ. a.     SIEVIETES VIESNĪCĀ. 886.
Rīgā, kādā viesnīcā, kalpo divas latviešu meitas: viena strādā jau ilgāku laiku, bet otra tikko kā ienākusi no laukiem. Jaunā meita kādu rītu, kopjot istabu, spainī atradusi kondonu. Pasaukuši vecāko kalpotāju, tā prasa, kas tas tāds esot. - «Ūja,» tā atbild, «un tad tu to nezini? Tas taču no pišanās!» - «Apžēlojies!» iesaucas jaunākā, «pie mums, Piebalgā, arī pisas; bet taču ne tik traki, ka pipelei āda iet nost!»
Uzrakstījis P. B. Teicējs A. Z-tis, no Rīgas.

887.
Divas laucinieces iebrauc pilsētā un ieiet viesnīcā, kur tām pasniedz olu cepumus. Paēdušas tās nezin, kam jāmaksā, un kaunīgi velkas ārā. To noskatās vēl kāds laucinieks un jautā: «Kā, jaunkundzes, vai jūs par pautiem nemaksāsiet?» - «Vai tie bija jūsu pauti?» atcērt meitas.
Stalts jauneklis, staigādams pa ielu, iepazinies ar jaunu, ļoti glītu meiču. Lai viņai labāki izpatiktu, jauneklis to vadājis gar visiem skatu logiem, lai šī izvēloties, ko lai viņš tai nopērkot. Bet meiča visu atraidījusi. Beidzot viņš to pievedis pie viesnīcas durvīm un lūdzis to kopā ar viņu ieturēt pusdienas. Pēc pusotrām stundām viņi no viesnīcas iznākuši. Tagad jaunava vedusi savu paziņu pie skatu logiem un lūgusi, lai viņš tai nopērkot ko par atmiņu šīm vakaram. Bet tagad jauneklis atbildējis: «Mans maks ir vaļā tad, kad dūša man cieta. Bet kad man dūša mīksta - tad maks cieti!»
Anonima. Uzrakstīta Rīgā.
b.    CEĻOTĀJI. 889.
Kāds kungs ceļo pa pasauli. Reiz vienā viesnīcā, pēc tur pavadītām dažām dienām, kad kungs grib atkal ceļu turpināt, tam pasniedz rēķinu. Viss ir aprēķināts labi un pareizi, bet par vienu sveci pieprasīti 30 franki. Kungs izbrīnījies jautā kalponei, kāpēc tā tik dārga? Kalpone atbild: «Atvainojiet, kungs, tā ir tā svece, kuŗu es jums katru vakaru guļamistabā nopūtu... »
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

890.
Vīrs un sieva brauc ceļojumā. Kādā viesnīcas numurā vakarā, kad jau apgūlušies, viņi atceras, ka durvis palikušas neaizslēgtas. Nu ņemas abi strīdīties, kam jākāpj no siltās gultas aizslēgt durvis. Beigās norunā klusēt, un tas, kas pirmais sāks runāt, ies aizslēgt durvis. Guļ, guļ. Te numurā ienāk kāds virsnieks. Ierauga dāmu, sāk skatīties... Uzrunā... Neatbild... Noskūpsta... Nesaka nekā... Virsnieks atļaujas vēl ko vairāk un aiziet.
«Ak tu, lops!» saka sieva, dodot vīram pa ausi, un aizslēdz durvis. - «Bet es derības vinnēju!» - saka vīrs.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

891.
Provinces pilsētiņā notika kāda slavena vīra pieminekļa atklāšana. Pilsētiņā bija tikai viena viesnīca, kur pārgulēt. Sakarā ar lielo ļaužu pieplūšanu visas istabas bija aizņemtas. Istabu pieprasījis arī kāds precēts pāris. Saimnieks padomājis un tad ielaidis šos kādā istabā, kur jau atradušies priekšā kāds vecs laulāts pāris. Pēc brīža atnācis kāds jauns students un lūdzis naktsmājas. Saimnieks atkal pārdomājis un ielaidis studentu tai pašā istabā, sevi mierinādams,: «Sak', ko nu viens neprecējies var būt par traucēkli diviem laulātiem pāriem!»
Pienācis vakars, un jaunā sabiedrība likusies gulēt. Ap pulksten vienpadsmitiem jaunais cilvēks dzirdējis sarunājamies veco pāri: «Sieviņ, mēs šodien braucām ar lēno vilcienu: čīk-čāk!» Pēc brīža viņš dzirdējis blakus gultā sarunājamies jauno pāri: «Sieviņ, mēs šodien braucām ar ātrvilcienu: čik-čik-čik!» Tagad tapis viss klusu, un students noguris aizmidzis. Kad no rīta piecēlušies, vecais pāris apvaicājies, kā šis labi gulējis? «Kā nu var gulēt: viens brauc ar lēno vilcienu, otrs ar ātrvilcienu - un man nekas cits neatlika, kā ar rokas vāģīšiem braukt nopakaļ!» atteicis students.
Anonima. Uzrakstīta Rīgā.
3. VEIKALĀ, TIRGŪ.

a.    VEIKALĀ.

892.
Kāda kundze, Frau Feische, aizsūtījusi savu dienestmeitu uz bodi pēc salātiem, mikspiķeļa, jo mājās nebijis. Meita iegājusi bodē un prasījusi mīkstpipeli. Komiji smējušies un nevarējuši saprast, prasījuši, priekš kā tas vajadzīgs? Priekš viņas kundzes. Kā tad viņas kundzei vārds? Frau Peža. Nu komiji teikuši, lai nākot pati kundze pakaļ. Meita aizgājusi mājās un tā arī pateikusi. Kundze sadusmojusies - pusdiena galdā - salātu nav. Kundze aizsūtījusi kungu uz bodi izbārties. Komiji nu kungam visu pastāstījuši. Tas atnācis mājās un smējies kā zirgs.
Uzrakstījusi Irma M-ne, Rīga. Teicēja A. St., Rīgā. Esot patiess notikums.
LFK 32, 2932.

893.
Kādā bodē iegājis dūšīgs vīrs ar smuku paciņu rokā un lūdzis, vai nevarētu nosvērt. Bodniekam nekas nebijis pretī, tas uzsviedis paciņu uz svariem un teicis: «Septiņu mārciņu!» Ienācējs, izbrīnījies pie sevis, noteicis: «Dirs tavu diršanu: septiņu mārciņu!» Tad lūdzis, vai viņš nevarot to paciņu uz kādu brīdi šepat atstāt: esot vēl uz otru pusi maza darīšana, tad, atpakaļ nākdams, paņemšot. Arī pret to bodniekam nebijis ko iebilst; tas pametis paciņu zem letes, un vīrs, tencinādams par bodnieka laipnību, aizgājis. Pēc kāda brīža komijs saodis sliktu smaku un teicis principālam: «Tas tēviņš, laikam prastu tabaku brūķē, piesmirdināja visu bodi!» Bet arī principāls bijis ko saodis. Tas aizdomīgi paskatījies uz komiju un teicis: «Ko nu muldi! Tu jau esi apdirsies, tādēļ smird!» Beigās smaka tapusi pavisam neizturama, un bodnieki viens otram apskatījuši bikses, tomēr vainas nevarējuši atrst. Tad pārmeklējuši visu bodi un atraduši smakas cēloni - vīra atstātā paciņā. (No šī: «Dirs tavu diršanu; septiņu mārciņu!»)
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.
b.   TIRGŪ. 894.
Vīrs pārdevis zirgu. Piegājis kāds laucinieks un teicis: «Ak, kas par maktīgu zirgu, kā. kuģis! Cik maksā šis kuģis?» Zirga pārdevējs pacēlis zirgam asti un atteicis: «Lūdzu, kajītē pie kapteiņa apprasīties!»
Uzrakstījusi E. C-a, Jelgavā.

895.
Divas sievas satiekas tirgū. Viena atbraukusi ar vēžu vezumu. Otra, to ieraudzījusi, uzrunā:
«Labrīt, māsiņ!»
Otrā, kas lāgā nedzird: - «Vēži.» -Pirmā: «Kā taviem bērniņiem klājas?» Otrā: - «Div' par vērdiņ'!» -Pirmā: «Bāz dirsā!» Otrā: - «Tikpat sāļāks no rīta!» -
Uzrakstījusi Marta O-liņš, no Rīgas. Teicēja Marta G-zne, no Augstrozes pag.
896.
Kāda tirgus sieva nesusi olas uz tirgu pārdot. Ceļā tai uznākusi dabiskā vajadzība. Iesprukusi kādā sētā aiz vārtiem, nolikusi olu kurvi blakus un izdarījusi, kas vajadzīgs. Bet to pamanījis sētnieks: ātri tas pašāvis lāpstu apakšā un saturu iemetis kurvī pie olām. Sieva, neko neievērojusi, aizgājusi tirgū. Te kaimiņienes sākušas ostīt, kas te tā nelabi smirdot! Atklājuši kurvi un ieraudzījuši smakas cēloni. Sieva nobijusies: viņa tak skaidri atminot, ka kurvī nedirsusi. «Tev jau tad, māsiņ, būs «šķībais dirsiens»,» noteikusi kāda cita sieva, «tā jau esot tāda slimība!» Neko darīt, sieva gājusi pie ārstai. Viņai esot «šķībais dirsiens». Lai pārliecinātos, ārsts tai iedevis trauciņu, uz kuŗa lai šī turpat izmēģinot. Istabā uz grīdas bijis izklāts skaists tepiķis. Sieva bijusi pārliecināta, ka sēdot tieši uz trauka, tai dirsiens aizskries atkal sāņus - un var pat gadīties uz tepiķa. Tāpēc tā notupusies uz tepiķa un trauku nolikusi labi sāņus, lai tad dirsiens trāpītu tajā. Bet, protams, viss palicis tieši uz tepiķa. Sieva par to neko nebēdājusi. Aiz liela prieka par atgūto veselību tā tikai izsaukusies: «Paldies Dievam, nu es esmu atkal izārstēta!»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā.

897.
Kāds vīrs tirgū gribējis pirkt ogas. Viņš piegājis pie ogu tirgotāja un prasījis, cik tik un tik ogas maksā. Kad pārdevējs pateicis maksu, vīrs sācis brīnīties, ka par tik maz ogām prasa tik daudz naudas. Tās ogas jau varot uz reizi apēst. Nu, ja viņš tās ogas uz vietas apēdot, tad viņš tās varot dabūt par velti, teicis pārdevējs. Vīrs tiešām ņēmis un ogas apēdis. Tagad tas pats vīrs piegājis pie podu tirgotāja un solījis par kādu lielu podu pavisam niecīgu maksu. Pārdevējs sadusmojies, ka par tik lielu podu solot tik mazu maksu. «Kas tas nu par lielumu!» izsaucies vīrs, «es viņā nevaru sadirst!» - Nu, ja viņš nevarot taī podā sadirst, tad lai ņemot podu par velti, izsaucies pārdevējs. Vīrs turpat sviedis bikses zemē un, tiešām, pēc visām izdarītām darīšanām pods bijis pilns un gājis vēl pāri. Tā vīrs saņēmis arī podu par velti.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja S. E., Rīgā.

898.
Reiz Rīgā uz tirgus sākušas bārties divas sievietes. Viena bijusi zivju pārdevēja un otra, vāciete - veca madāma. Vecā madāma pienākusi pie zivju pārdevējas un prasījusi, cik tad maksājot zivtiņas. Pārdevēja atbildējusi, ka tikai piecas kapeikas mārciņā. Vācu madāmiņa, to dzirdēdama, sākusi raustīt savu degunu un teikusi: «Das ist teuer! Das ist teuer!» Zivju pārdevēja nu saskaitusies dūšīgi uz vācu madāmiņu, sākusi bārties un tai uzkliegusi: «Zivtiņ pirkt un zupiņ kocht teuer, abet uz jūriņ braukt un pīzdiņ bādēt nav teuer!» Nu tikai sākušas abas bārties un kliegt, ka viss tirgus skanējis.
Uzrakstījis J. R-ņš, Rīgā. Teicējs Jānis Bērziņš, 86 g. v., Lubānas pag. nesp. m., Madonas apr.
LFK 479, 1581.

c.     OLU PĀRDEVĒJI.

899.
Kāds vīrs nesis uz pilsētu olas pārdot. Te viņš ieraudzījis, ka aiz kāda vaļēja loga sēd sieviete un šuj kreklu. Vīrs piegājis klāt un vaicājis, vai viņa negribot olas pirkt? Sieviete, kā liekusies laukā pa logu, lai olas apskatītu, tā viņas šujamais krekls izslīdējis no rokām un uzkritis tieši olu grozam virsū, tādēļ tā teikusi: «Lūdzu, paceliet to kreklu un parādiet pautus.» Vīrs sabijies un aizlaidies ar visu olu grozu, cik ātri spēj.
Uzrakstījusi E. C-a, Jelgavā.

900.
Kāds vīrs aizbraucis tirgū olas pārdot. Olas pārdevis, bet naudu nodzēris. Mājā sieva to kāvusi, teikdama: «Tas pa kuli, tas pa pautiem!..»
Uzrakstījis A. J-gs. Teicējs P. J-gs, Valkā. 4. PILSĒTAS AMATNIEKI. 901.
Kādam pilsētas dārzniekam, Vidzemē, kuŗam viss ļoti labi padevās, reiz kāds laucinieks prasīja: «Kāpēc jums viss tik labi aug, daudz labāki kā citiem?» Uz to dārznieks, kas nemīlēja citiem izpaust savu gudrību, atbildēja: «Mans suns dirš virsū!»
Uzrakstījis Fr. R-a, no Sinoles pag.

902.
Kurpnieka sieva gribējusi izdot vienu istabu. Viņa uzrakstījusi uz papīra: «Izdodama pakaļējā istaba». Viņa nosmērējusi papīru ar līmi un uzlikusi uz krēsla. Pēc tam viņa par to aizmirsusi un uzsēdusies uz krēsla, tā ka papīrs tai pielipis pie brunčiem. Kad viņa izgājusi ārā, pie tās piegājis klāt viens kungs un prasījis: «Kāpēc tad priekšējā istaba nav izdodama?» Kurpnieka sieva atbildējusi: «Priekšējo aizņem vīrs!»
Uzrakstījusi A. O-ņa. Teicēja māte, Leontīne O-ņa, no Stāmerienes.
Variants no Rīgas. PBK.

903. - 905. Pāļu rammātāji.
1.	Kad Jelgavā vēl bija plosta tilts, tad pēc ledus iešanas Lielupē to nostiprināja ar upē
iedzītiem pāļiem. Pāļus dzina ar tā saukto rammu (svirā piesietu milzu dzelzs āmuru),
kuru vilka 15-20 vīru. Rammātāji parasti bija labām mutēm un arī dūšīgi uz pikantu
dziesmu dziedāšanu. Dziesmu krājums viņiem bija tik liels, ka tie to allaž pieskaņoja
piemērotam gadījumam. Piem., pār tiltu nāk smuka jaunkundzīte, un rammātāji dzied:
«Jaunkundzīt, ar jūsu ziņu Apraudzīšu vēderiņu... Ei, dubīnuška, ūchņem u. t. t. Jaunkundzīte piesarkusi mudīgi aiziet.
2.	Pēc laika pār tiltu mierīgi soļo kāds prātīgs večuks. Rammātāji noskatās un laiž vaļā:
«Vecais veci. steidzies fiksi,
Nelaid biksēs baltu viksi, Ei, dubīnuška u. t .t. Vecais nikni rūkdams noiet. Rammātāji atpūšas.
3.	Pēc laiciņa pār tiltu nāk kāds lepns krievu virsnieks. Rammātāji noskatās, nosmej un
gāž vaļā nepareizā krievu valodā:
«Как на польскому границу, Ебит солдат руковицу, Эй, дубинушка etc.

Kaŗa gados, kad bija aizliegis atklāti ar degvīnu tirgoties, kāds frizieris to darījis slepeni. Reiz kādai vecai sieviņai ievajadzējies degvīna. Viņa aizgājusi pie friziera, bet tā kā darbnīca patlaban bijusi pilna ar apmeklētājiem, kam griezti mati un skūta bārzda, tad sieviņa neuzdrošinājusies savu vajadzību atklāti sacīt. Kad frizieris jautājis, ko viņa vēloties, sieviņa bailīgi atbildējusi: «Es... man jau ar' tā bārda būtu nodzenama!.. Nu, bet es jau kā vecāks cilvēks varu drusku pagaidīt!... »
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. L. A., Rīgā.

907.
Kādreiz galdnieka zellis iet ar jaunkundzi pastaigāties. Te zellis saka jaunkundzītei: «Ko jūs darītu, ja zemē gulētu svārki un kokā karātos bikses?» - «Es paceltu svārkus,» atteic jaunkundzīte. Bet galdnieka zellis iesaucas priecīgi: «Es atkal nolaistu bikses!.. »
Uzrakstījusi S. R., Teicēja I. Z., Rīgā.

908.
Kāds maiznieks pārnācis mājā lielā «švunkā». Maizes abru viņš noturējis par gultu, licies taī iekšā un sācis krākt. Te tam kļuvis nelabi, un viņš sācis «kaut āžus». No rīta uzcēlies, viņš mīklu pārmīcījis, iztaisījis «rundštikus», izcepis un pārdevis tos. Otrā dienā atnākusi kāda kalpone un prasījusi: «Lūdzu, vai jums vēl nav tie «rundštiki» ar gaļu? Manam kungam tie ļoti garšo!» - «Nē, tie vairs nav,» - atbildējis maiznieks, «tie iznāk par dārgiem, tādēļ mēs viņus vairs necepam.» -
Uzrakstījusi J. Z-zne. Teicējs Fr. T-iņš, no Bēnes.
909.
Daugavmalas jūrnieku krodziņā satiekas veci paziņas - jūrnieki. Pie alus glāzes tie viens otram atstāsta savus piedzīvojumus un, protams, pēc vajadzības palielās arī. Visi kā vienā mutē stāsta, ka uz latviešu kuģiem esot švaka dzīve, - darba daudz, bet alga un ēšana vājas.
Tamdēļ daudz, ja uz viena kuģa varot izciest četrus līdz piecus gadus. Te nu starpā iemaisās matrozis, igaunis, un lepni saka: «Trauks, es ir septiņ' kad' sapis' vien veper un pisi vēl septiņ' kad'!» (Draugi, es esmu septiņus gadus sabijis uz viena šlepeŗa un sabūšu vēl septiņus gadus.)
Uzrakstījis P-dis. Stāstījis P. B., Rīgā.
5. STRĀDNIEKI UN STRĀDNIECES. 910.
Vecītis pieved namdaŗiem smiltis ar ļoti vāju, kaulainu zirgu. Kāds tam prasa: «Cik tas kaulu kambaris maksā?» - «Esiet tik labi, ejiet pie kaulu kambaŗa pakaļdurvīm un apskatiet to kambari no iekšpuses, tad varēsiet spriest, cik tas vērts,» - atbildējis vecītis.
Uzrakstījis Jānis Z-bergs, no Rīgas. Teic. no Rīgas.

911.
Kādā fabrikā strādājusi nabadzīga meitene, kuŗai bijis viens vienīgs saplīsis krekls, Citas biedrenes meiteni aprunājušas. Aprunātāju starpā bijis arī kāds zellis, tas teicis: «Tas nekas, ka krekls saplīsis. Tad būs vieglāki pietikt.»
Kāda meita, dūšīga strādniece, ilgāku laiku meklē darbu. Kur vien tā griežas, visur saka: «Nu, vieta jau nu vēl būtu, bet mēs gribam vīrieti kalpotāju.» Dzirdēdama šo atbildi vairākas vietās, meita sasit rokas un iesaucas: «Ak tu, pasaulīt, cik tie cilvēki tagad ir paklīduši, vairs neviens direktors negrib klātgulētāju sievieti, bet gan tikai vīriešus!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.

913.
Pēc kaŗa, kad iesākās vispārējā saimnieciskā krīze, kāda jauna meita meklē vietu. Kur nu tādu atradīs! Nekur neko vēl nestrādā, un kur arī strādā un kur būtu kāda brīva vietiņa, tur saka, ka grib kalpotāju vīrieti. Meita, veltīgi izmeklējusies, kādā vakarā pārnāk mājā un, uz krēsla nokritusi, iesaucas: «Nu, tad velns lai parauj tēvu, ja gribēja bērnu taisīt, tad vajadzēja taisīt ar ziņu, nevis šitā pamest nenobeigtu ar cauru vēdera galu. Tagad vajaga valkāties par apsmieklu apkārt un, kas zina, varbūt beigās vēl būs badā jānomirst!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Gulbenē.
6. ZEMNIEKI PILSĒTĀ.
a.     ZEMNIEKU DĒLI PILSĒTĀ.
914. - 917. Mežsarga dēls.
1.	Vecos labos laikos, kad nebija dzelzceļa satiksmes, Vidzemes malienā, meža vidū dzīvoja sirmgalvis mežsargs ar savu dzīves biedreni, tādos pat gados. Viņiem kā vienīgā atvase bija divdesmit gadus vecais dēls Juris. Kā jau meža vidū, tas savā dzīves laikā nebija sieviešu dzimuma redzējis, izņemot savu māti. Kad vecāki juta, ka viņu dienas skaitītas, tie gribēja, lai dēls apprecas un uzsāk tēva līdzšinējās gaitas. Kādā dienā tēvs šo vēlēšanos ieteica dēlam, bet dēls stūrgalvīgi liedzās to darīt. Pēc tam māte savukārt ieteica dēlam to pašu, paskaidrodama, ka sieva viņam ko garšīgu pasniegšot, un lai pārliecinātos par viņas izteicieniem, tad lai piekraujot vienu vezumu bērza malkas un aizvedot uz Rīgu «Lielā pumpa» tirgū piedāvāt to tikai sievietēm. Ja malkas pircēja prasa, cik malka maksā, tad lai tas sakot, ka vienreiz pist.
2.	Labam ragavu ceļam pastāvot, Juris pēc divu dienu braukšanas stāvējis pie sava malkas vezuma tirgū, tērpies plikā aitādas kažokā, pastalām kājās.
Pienākusi resna vācu madāma un prasījusi: «Mužik, cik maksā to malk' vezum'?» -«Vienreiz pist,» atbildējis Juris. «Ak tu grob' bauerkerl',» madāma spļaudīdama izgrūdusi un aizgājusi. Pēc brīža pienākusi smalka jaunkundzīte un prasījusi malkas cenu. «Vienreiz pist,» Juris atteicis. Zilu melnu spļaudīdama, jaunkundzīte aizgājusi. Tagad pienākusi piedzīvojusi ķekša un apjautājusies pēc malkas cenas. «Vienreiz pist,» atteicis Juris. «Brauc tūliņ līdz, esmu ar cenu mierā,» un šī parādījusi Jurim malkas šķūnīti, kur malka jāizkrauj, teikdama, lai pēc pabeigta darba uzkāpjot pa trepēm virtuvē, kur saņemšot norunāto samaksu. Kā zināms, padzīvojušas meitas uz jauniem puišiem ir sevišķi kāras, un lai pa godam varētu mīlestības priekus iebaudīt, tad viņa turējusi par vajadzīgu iepriekš Jurim pasniegt pusdienai izvārīto augļu kompotu. Juris pēc pabeigtā darba ieradies virtuvē saņemt maksu. «Sēdies, iebaudi iepriekš šo maltīti, pēc tam viss labāk veiksies.» Šādu gardumu Juris vēl nekad nebija baudījis, tāpēc iedomājās mātes aizrādījumu, un ja tādu vienmēr var pasniegt sieva, sevī nolēma, mājās atgriežoties, apprecēties. Māte dēlu ar nepacietību gaidīja un pēc tā ierašanās jautāja: «Nu, Juri, vai ir vērts precēties?» Juris apstiprinoši atbildēja.
3.	Mātei priekš Juŗa līgava jau bija izraudzīta, un kāzu svinēšana notika pēc viena mēneša. No baznīcas pārbraucot, sasēdās ap kāzu galdu un brūtes pāris ieņēma vietu galda galā. Juris, pārlaidis pār galda saturu skatu, uzprasīja skaļā balsī: «Kur pist? Nedomā mani krāpt.» Viesi visi sakustējās neziņā, ko tas nozīmē, bet sieva piegrūda Jurim pie sāniem, teikdama: «Klusāk, klusāk, nakti dabūsi.» Juris nodomāja, ka pist ir pārāk dārgs baudījums un visiem kāzu viesiem nav sniedzams, viņš paņēma karoti un aizlaida aiz zābaka stulma, lai nakti būtu pie rokas.
4.	Mielastu beidzot, Juris ar savu sievu devās atsevišķā istabā, lai iebaudītu saldo kompotu. Par lielu brīnumu, Juris trauka ar gardo virumu nekur neredzēja, un pie tam vēl sieva izdzēsa sveci, nolikās gultā un aicināja Juri pist. Juris, apbruņojies ar karoti no zābaka stulma, prasīja: «Kur ir?» - «Tepat jau vien būs,» novadīdama Jura roku sev ap kailo vēdera galu, pamācīja sieva. Juris izdarīja karotes cienu, pielika sev pie lūpām, pagaršoja un teica, ka vēl nekas neesot. Mēģini vēl lejāk, teica sieva. Juris šoreiz ar karoti iebrauca pašā pežas caurumā, tā ka sieva iekliedzās un nesaprašanā nodomāja, ka Jurim ir pipele ar nagu, jo līdz kāzu dienai viņa tik asas pipeles nebija baudījusi, un satvēra Jura roku, kuŗā bija alvas karote. Sākās izskaidrošanās, pēc kuŗas izrādījās, ka Juris, Rīgā būdams, īstai pisiena vietā bija saēdies kompotu.
Uzrakstījis Dobelnieks, Dobelē.

918. - 920.
1.	Tēvs iedevis dēlam 3000 rubļus, lai mācoties tirgoties. Dēls gājis arī. Pilsētā uz ielas ieraudzījis daiļu dāmu, kuŗa tam tā iepatikusies, ka vairs nevarējis nociesties to neredzējis. Viņš, izzinājis māju, kur daiļā dāma dzīvojusi, un devies turpu. Iegājis, tas izsaka vēlēšanos šo aplūkot kādas piecas minūtes. Dāma ir ar mieru, tikai lai maksājot. Beidzot salīgst par 3000 rubļiem. Piecas minūtes gan ātri pagājušas, bet neko darīt.
2.	Otrā dienā dēls aiziet pie tēva un lūdz vēl naudu. Veikalu esot iekārtojis, tikai preces vēl neesot. Tēvs iedod vēl 3000 rubļus. Dēls aizgājis atkal pie «simpātijas» un izteicis vēlēšanos šo redzēt kailu. Par 3000 šī ir ar mieru, un tā arī ticis šim tas prieks.
3.	Trešā dienā dēls aiziet atkal pie tēva un lūdz vēl naudu dažādām neatliekamām vajadzībām. Tēvs nobrīnās vien. kur tik daudz šis liekot, bet iedod arī vēl šim 3000 rubļus. Šis nu aiziet atkal uz zināmo vietu; tēvs, ziņkārības dzīts, šim seko. Tagad dēls izsaka vēlēšanos, lai dāma izģērbjas kaila un ļaujot šim ar pipeli piecas minūtes ap tās pežu apkārt vilkt.Šī bijusi par 3000 rubļu mierā. Darīšana sākusies. Dāma bijusi ātri sakairināta un lūgusi, lai «nebraucot» apkārt, bet iekšā, viņa maksāšot šim 50,000 rubļus. Dēls uz tādu lietu neielaidies un šī solījusi veselus 100,000. Šis vēl negribējis to darīt, bet tēvs, kas stāvējis aiz durvīm, uzsaucis: «Grūd, citādāki paspēlēsi!..» Tā dēls taisījis labu veikalu.
Uzrakstījis Staņčiks. Noklausīta Zaļeniekos.

921.
Kādam vecim dēls dzīvojis Pēterpilī un nebijis ilgi rakstījis. Tādēļ vecis pats sadomājis braukt turp. Citi gan centušies atrunāt: ko ta' šis tur bez krievu mēles, - kā ta' šis tur aizbraukšot? Bet vecis varen liels: «Kā, «bez krievu mēles»? Vai es krieviski nezinu: durvis (arī: durs) - dvora, krāsns - peča, maize - kļeba...» un tā vēl saucis pulka vārdus. Kaimiņi nogrozījuši galvas, un vecis aizbraucis arī pie Pēterīša (tā dēlu saukuši) uz

Pēterpili. Bet tur ar savu krieva mēli nevarējis nekur patikt: ne Pēterīša atrast, nekā. Arī ēst nevarējis nekur paprasīt: neviens nesapratis. Beidzot iegājis vienā viesnīcā. Tūlīt tāds smalks kungs klāt, sācis ar šo visādi pa krieviski «perģelēt». Bet vecis vairs nemaz savas krieva mēles nemēģinājis un uzkliedzis nikni latviski: «Ēst gribu!» (arī: «gribu ēst!»). Tomēr sulainis, būdams krievs, darījis, cik sajēdzis un tūlīt atnesis vecas, sapelējušas sēnes. Vecim nu tā bijis, - ne nu tādas maitas ēst. ne dirst klāt, (pusrubli vēl, nešķīsts, noņēmis). Beigās tad, nabags, izdzirdis uz ielas latviešus, kuŗi noveduši pie Pēterīša.
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

b.    PIE PĒTEŖA LIELĀ PIEMINEKĻA.

922.
Reiz divi malēnieši iebraukuši Rīgu skatīties. Aizgājuši arī pie Pēteŗa Lielā pieminekļa. Viens malēnietis izslējis bārdu gaisā, sācis apbrīnot un kā gala spriedumu, teicis: «Veries, nešķīsts, cik tas augstu uzrāpies!» - Bet par tādiem vārdiem gorodovojs ņēmis runātāju cieti. Otrs malēnietis nu bijis traki lepns, ka viņam tā nav izgājis, un iekritušo lielmanīgi pamācījis: «Es jau tev teicu: ka' tu Rīgā brauc, tad uz visiem sūdiem virsū neskaties!» -Tā iekrituši abi malēnieši.
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

923. (var.) Pēteŗa Lielā piemineklis un zemnieki. Divi zemnieki iebraukuši Rīgā un apbrīno Pēteŗa Lielā pieminekli. Viens tāds bailīgāks, aiziet projām, - nezin, vai drīkst apskatīt. Otrs staigā apkārt un brīnās: «Vot, kur tas draņķis augstu uzkāpis.» To dzird policists, un tas stiepj šo projām uz iecirkni. Pa ceļam šie satiek otro zemnieku, .aizgājušo. Apcietinātais stāsta, kādā ķezā šis iekritis. Otrs atbild: «Es jau tev teicu, ar visiem sūdiem nekrāmējies.» Nu arī otrs zemnieks tiek aizvests uz iecirkni.
Uzrakstījusi R. Sk. Teic. F. G., no Alūksnes un Cēsīm.

c.	AR- UN BEZ RADIO.

924.
Starp divām pilsētniecēm un vienu laucinieci notikusi apmēram šāda saruna par radio.
I.	pilsētniece: «Kad mans vīrs ieliek trīs lampiņas, tad es dzirdu Pēterpilī koncertu.»
II.	pilsētniece: «Kad mans vīrs ieliek piecas lampiņas, es dzirdu Amērikas koncertus.»
Lauciniece: «Bet kad mans vīrs ieliek vienu lampiņu, es dzirdu debesīs eņģeļus
dziedam.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., no Rīgas.

925.
Kādas lauku mātes meita dzīvojusi pilsētā mēbelētā istabā. Tajā pašā mājā tieši virs meitas istabas dzīvojis viņas brūtgāns. Reiz māte atbraukusi pie meitas ciemā un prasījusi: «Kur tad jūs abi guļat?» Uz to meita atbildējusi: «Tā jau mums parasta lieta: viņš augšā, es apakšā!» -

d.	EMNIEKS APTIEKĀ.
Kāds laucinieks iegājis aptiekā un, nezinādams, kā lai citādāki prasa, teicis: «Lūdzu, dosiet man vienu pusduci pipeļu makstis.»
Uzrakstījis Staņčiks. Stāstījis Vilis L., Īslīces pag.

927.
Kāds laucinieks iegājis aptiekā un pārdevējai prasījis kondonus, tikai nezinājis, kāda numura. Jaunkundze ievedusi šo blakus istabā un ļāvusi pie sevim piemērot. Laucinieks nu mērojis arī it dūšīgi, bet līdz ko šim taisījies «noiet», tā jaunkundze uzsaukusi: «Stop! Nu es zinu: jums vajadzīgs 40. numurs.»
Uzrakstījis Staņčiks. Stāstījis A. Ir., Bauskas pag. e.    SEVIS PĒC.
928.
Iebraucis zemnieks pilsētā. Pēkšņi viņam iegribas sevis pēc. Viņš ieiet kādā sētā un, novilcis bikses, uzsāk savu kārtējo vajadzību. Te atveŗas logs, un kāda dāma māj viņam ar roku, lai uznākot augšā. Zemnieks uziet. Viņu pamielo, un, beidzot, dāma saka: «Redziet, es stāvēju šeit augšā un pēkšņi redzu... jums tā smuki... tur priekšā... un es jūs iekāroju!» Zemnieks izmanto gadījumu un aiziet aplaimots ar uzaicinājumu nākošu reizi atkal atnākt. Bet, otru reizi iebraucis pilsētā, tas vairs neatceras adresi. Viņš attaisa priekšā bikses un iet pa visām ielām. Te, pēkšņi, to satiek policists un grib apcietināt. «Es nebūt neesmu vainīgs,» taisnojas zemnieks, «meklēju tikai adresi!»
Uzrakstījusi S. R. Teicēja A. Š., Rīgā.

929.
Iebraucis reiz viens laucinieks Rīgā un dzīvojis ilgāku laiku. Bet tas nezinājis, kur esot atsevišķi «mazā mājiņa». Tas izdarījis visas darīšanas uz ielas vidus. Bet kad tas bijis noticis, tā gorodovojs klāt gan un prasot, ko šis darot, tas pilsētā esot aizliegts. Zemnieks atteicis, ka šis jau to nezinājis un tālāki nemaz vairs nevarējis sprukt. Gorodovojs tomēr ar tādu paskaidrojumu nebijis mierā un teicis, ka strāpe gan šim jāmaksājot. Nu, cik daudz tad jāmaksājot? Piecdesmit kapeikas. «Tik vien?» izsaucies zemineks, «tas jau nekas!» Bet tālāk gan šis nevarējis tikt. Zemnieks iedevis gorodovojam veselu rubli. Gorodovojs teicis, lai dabūjot sīkāku naudu, šim neesot ko izdot. Bet zemniekam arī nebijis sīkākas naudas. Ko nu gorodovojs lai dara? Tas izmeklējies pa kabatām un kad neradis sīku naudu, tad noteicis uz zemnieku, šam neesot naudas, ko izmaksāt, lai diršot par visu rubli. Zemnieks nu tad par labo gorodovoju nosmējies un aizgājis.
Uzrakstījis Jānis R-ņš, Rīgā. Teicējs Reinis Lācis, 78 g. v., Lubānas pag., Madonas apr.
LFK 479, 1874.

930.
Zemniekam, kas iebraucis pilsētā un nezina šeit visas labierīcības, uznāk lielā vajadzība pēc atejas vietas. Viņš griežas pie kāda gaŗāmejošā pilsētnieka ar jautājumu: «Lūdzu, kur šeit būtu atejas vieta?» Pilsētnieks, par nelaimi, izrādās, slimo ar stostīšanos. Tas nu sāk zemniekam stāstīt ceļu uz atejas vietu: «Jūs ie-ie-siet p-p-pa-rrr lll-abi, ttt-ad u-u-uzzz s-tu..!» Te zemnieks izsaucas: «Paldies, man vairāk nav vajadzīgs!» - un, saķēris abām rokām bikšu dibenu, aizsteidzies projām.
Uzrakstījis Vilhelms S., Daugavpilī.

7. MEITU MĀJĀS. a.    PIRMO REIZI. 931.
Kāds jauns puisis, kuŗš vēl ne reizes nebijis pie meitām bijis, iemetis krietnu šņabi un gribējis reiz par visām reizēm tapt par īstu vīrieti: aizgājis pie meitām. Uzkāpis gan virsū, bet no reizes tā kā ar bailēm, tā kā ar dzērumu, nedabūjis un nedabūjis iekšā. Velti nomocījies, puisis dusmīgi iesaucies: «Ja tev nav pežas, tad neguli apakšā, neņem naudu un nemāni cilvēkus!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā

932. Pēc izvēles.
Kāds nevainīgs ierēdnis pirmo reizi aizgājis pie meitām Grāvju ielā. Pret varbūtēju saslimšanu ar venēriskām slimībām viņš uzmaucis pimpim prezervatīvu (kondonu), jo drošs paliek drošs!
Kopojoties viņš manījis, ka prezervatīvs nomaucas un ieslīd pīzdā. Ko nu darīt? Ierēdnis nobijies lec no gultas ārā, saķer galvu rokās un kā negudrs skraida pa istabu. Meita pieceļas un brīnīdamās vaicā, kas šim noticis? Ierēdnis nevar ne parunāt aiz bailēm, viņš stostās: «Cienītā jaunkundze... cienītā jaunkundze... redzat, es... man... man jūsu dzimumorgānā pazuda prezervatīvs!»
«Un jūs to gribējāt dabūt ārā?» vienaldzīgi uzprasa meita.
«Jā, jā! - protams, dabūt ārā,» līksms stostās ierēdnis. «Lūdzu», saka meita, paņem pinceti (standziņas) un velk no zināmās vietas ārā vienu prezervatīvu pēc otra, uz galda nu atrodas vairāki. Pabeigusi meita saka: «Lūdzu, pameklējat, kuŗš ir jūsējais!»
Uzrakstījis P- dis.
b.  LAUCINIEKI MEITU MĀJĀ. 933.
Kāds krievs ievedis RīgĀ vezumu ābolu. Tos pārdevis, saņēmis naudu, zirgu iebraucis sētā un pats aizgājis uz atklāto namu papriecāties. Pēc ilgākas izpriecas nauda bijusi izsīkusi, un zirgs no sētas izzagts. Krievs izmisumā, izsaucies: «Vot, ko pipuļ' pastrādāj': āboļ' vezum ar vis' zirg' pagalam!»
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teicēja M. Skr-le, 38 g. v., no Ēveles pag.
LFK 23, 6689.

934.
Reiz divi laucinieki iebraukuši Rīgā. Vienam bijis makā rublis, otram pusrublis. Abi gribējuši papriecāties pa prieka namu, bet tā kā nebijusi vienāda nauda, viens aizgājis uz dārgāko, otrs uz lētāko vietu - un tā izšķīrušies Pēc kāda laika abi satikušies un sarunājušies, kā kuŗam veicies. Tas, kas priecājies par pusrubli, bijis dabūjis slimību. Viņš teicis: «Man vēl tagad noiet!»
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teicējs J. St-ms, 32 g. v., Grienvaldes pag., Bauskas apr.
LFK 23, 6818.
Rīgā sabraukuši laucinieki. Starp viņiem bijis arī kāds vecs un ļoti dievbijīgs vecītis. Jaunie norunājuši veco drusku panerrot. Viņi solījuši veco aizvest uz baznīcu, lati dabūjot labi izdziedāties arī Rīgā. (Vecais bijis liels dziedātājs). Bet patiesībā puiši ņēmuši un aizveduši veco sev līdzi uz meitu māju. Vecais klausījies un brīnījies: «Tētīt, tu žēlīgais, cik brīnum jauki spēlē. Tikai meldiņu «piepasēt» gan nekādi nevar.» Te pie viņa pienākusi kāda smalka jaunkundze, iesēdusies tam klēpī, apķērusies ap kaklu un sākusi skūpstīt. Vecais vēl neko. Bet tikko meita sākusi tam ap biksēm grābstīties, tad tam licies par daudz. «Nu, bratiņ, nu, kas tad nu būs?» tas iesaucies, «dievnamā pie biksītēm ķersies?» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. (Patiess notikums ar kādu vecu onkuli no Skultes pag.) 936. Cilvēku fabrika.
Kāds vidrižnieks iebraucis kopā ar savu dēlu Rīgā darīšanās. Vakarā tie iebraukuši «Saulītes» mājvietā, un vecais mudinājis dēlu uz gulēšanu. Apgūlušies turpat uz vezuma. Vecais drīz krācis, bet puikam nenācis miegs, viņam gribējies redzēt tos Rīgas brīnumus. Klusi viņš nolien no vezuma un iziet uz ielas. Tā nu viņš staigā un skatās, līdz nonāk Matīsa un Marijas ielas stūrī (agrāk, kad tas noticis, tanī vietā bijusi meitu māja «Raibais maiss»), tur kādā mājā dzird jauki spēlējam, un vīrišķi nāk un iet ārā un iekšā.
Zēns arī ieiet, iziet cauri zālei un ieiet mazā istabiņā. Te viņš redz gultā divus pisamies, zēns skatās un brīnās, tad iet ārā un uz mājvietu atpakaļ. Pa to laiku vecais jau piecēlies un šo sagaida: «Na kur tad tu, zeperi, biji?» - «Tēvs, es biju cilvēku fabrikā». - «Kas tā par cilvēku fabriku?» brīnās vecais. «Nu, tur kur taisa cilvēkus». Vecais paliek vai mēms: «Nu, kā tad šos taisa?» - «Redzi, tēvs, to es neredzēju, es iegāju par vēlu, cilvēks jau bija uztaisīts, vēl tik viņam borēja caurumu».
Uzrakstījis P-dis, Rīgā.
c.  IELAS MEITAS. 937.
Kāda ielas meita piedzērusies un puskaila gulējusi renstelē. Pie viņas pienācis suns un sācisi laizīt tās kailo pežu. Ielas meita dzērumā murminājusi: «Laizi nu vai nelaizi! Bez rubļa jau tikpat nedabūsi!»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs P. R.

938.
Tas noticis tepat uz Marijas ielas Rīgā. Iet kāda jaunkundze, kājās viņai ir sarkanas zeķes. To ievēro ielas puikas un «apceļ» jaunkundzi, jautādami: «Jaunkundz, kāpēc jums ir sarkanas zeķes?» Šī kādu laiku cietusi klusi, beidzot atteikusi: «Tāpēc, ka man uguns dirsā!»
Uzrakstījusi S. R., Noklausīta Rīgā. d.    ŽĒLSIRDĪGS LAULĀTS DRAUGS.
Meitu mājā satiekas divi draugi. Viens no viņiem brīnās, otru šeit ieraudzīdams, jo tas tikai divi nedēļas atpakaļ precējies. Draugs viņam paskaidro: «Es negribu savai sievai sāpes darīt, tādēļ karsto nogrūžu še.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Liepājā. 8. PILSĒTNIEKI UZ LAUKIEM. 940.
Kāds kungs izbraucis zaļumos. Šim vajadzējis nokārtot dabiskās vajadzības, bet nezinājis, kā bez atejas to izdarīt. Kučieris šo pamācījis. Kungs pārlicis gŗāvim pāri mietu, uzklājis kabatas lakatiņu virsū un apsēdies. Papīra vietā mēģinājisi izlietot zāles, bet cietis neveiksmi - nosmērējis pirkstu. Nu kratījis netīrumus nost, bet kratot tā nodauzījis pirkstu, ka aiz sāpēm iegrūdis mutē. Uzreiz arī nav apķēries, tikai garša to atmodinājusi kā no sapņa.
Uzrakstījis Staņčiks. Noklausīta Zaļeniekos.

941.
Vidzemnieks ielicis cibas vākā ko melnu kā lāča sūdu un trinis. To noskatījies Rīgas kungs: jo vidzemnieks vairāk trinis, jo baltāks ūdens ticis. Rīgas kungs aizgājis uz mājām un teicis savai meitai, lai ieliek sviestu ūdenī un lai trin (kā viņš to redzējis vidzemnieku darām ar kaņepēm). Bet, jo meita trinusi, jo ūdens kļuvis melnāks.
Uzrakstījis Jānis R-nis, Bērzaunes pag., Madonas apr. Teicēja A. L-mane, 80 g. v., Bērzaunes pag.
LFK 435, 1291.

942.
Pilsētas jaunkundzīte, tieva kā skals, aizbrauc pie sava krusttēva uz laukiem ciemos. Vecā krustmāte, resna lauku mamma, apskata viešņu no galvas līdz kājām un tad nopūšas: «Dieviņ, tu pasaulīt, tieva kā skals, dibens kā no sētas mieta izdrāzts, diez vai maz šitāda puisim padot var... » un pēc laiciņa tante pati sev atbild, - «dod jau nu gan, laikam, bet, Dieviņ, pasarg bērnam gadīties, tas jau pa vienu nedēļu badā nomirs, jo vai tad nu šitāda kaza pratīs bērnu cičot!.. »
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

Piektā nodaļa

VALSTS, VINAS IESTĀDES UN DARBINIEKI.
I. Valdinieki.

1.	PĒTERIS LIELAIS.

943.
Pēteris Lielais kādreiz apceļojis savus kaŗa pulkus. Kādā pilsētā viņš dzirdējis, ka kāds kaŗa vadonis zaldātiem dod komandu: «Vienu pirkstu mutē, otru dirsā!» To dzirdot, Pēteris Lielais pienācis kaŗa vadonim klāt un lūdzis, lai tas vēl parāda, ko zaldāti māk. Kaŗa vadonis arī devis komandu: «Pirkstus pārmainīt!» Tagad iznācis, ka zaldātiem tas pirksts, kuŗš bijis mutē, jāiebāž dirsā - un otrādi. Pēteris Lielais, to redzēdams, apdāvinājis kaŗa vadoni un aizjājis.
Uzrakstījis Br. R- tiņš, Rīgā. Teicējs Andrējs Sausiņš, 70 g. v., Cesvaines p. nesp. m., Madonas apr.
LFK 72, 1522.

944.
Pie Pētera Lielā galma noticis šāds gadījums. Gaŗām goda sardzei iet kāda skaista galma dāma. Kāds no kareivjiem saka savam biedram, bet tā, ka arī dāma to dzird: «Re', kur skaists radījums. Ech, es viņai gan gribētu aizbāzt...» Dāma ļoti apvainojas un apsūdz kareivi Pēterim Lielajam. Pēteris pavēl atsaukt kareivi pie sevis un saka: «Tev tavi vārdi ir šonakt jāizpilda. Tu drīksti dāmai uzstādīt trīs jautājumus. Ja pēc tiem tu nevarēsi savus vārdus izpildīt, tad rīt likšu nocirst tavu galvu!» Tad tas atsauc dāmu un saka tai: «Lai kareivis jums prasa, ko prasīdams, jums uz visu jāatbild ar «nē», pretējā gadījumā likšu jums nocirst galvu!» Kareivis nobijies. Viņš drīkst jautāt tikai trīs reizes, un ja tad tas savu nepanāks, tad gals klāt. Viņš griežas pie dāmas ar pirmo jautājumu: «Vai tai sardzei te visu nakti jāstāv?» - «Nē!» - «Tad lai viņa atstāj šīs telpas!» 2) «Vai tām ugunīm te visu nakti jādeg?» - «Nē!» - «Tad lai viņas top nodzēstas!» 3) «Vai tam caurumam visu nakti jābūt vaļā?» - «Nē!» - «Tad es to aizbāzīšu!» Tā arī noticis. Otrā dienā Pēteris Lielais apsveic kareivi par apķērību. Atdod tam galma dāmu par sievu un uzdāvā vēl muižu klāt.
Uzrakstījusi S. R., Noklausīta Rīgā.
945.
Pēteris Lielais vienmēr rīkojis lielas viesības, kur salasījušies tikai augstākie virsnieki. Viens no virsniekiem bijis liels ēdājs. Paēdis tas vienmēr atraugājies un žegojies. No sākuma citiem tas izlicies riebīgi, bet beigās apraduši. Pēterim Lielajam tas ļoti nepaticis. Viņš sameklējis kādu vienkāršu kareivi, kas pēc vajadzības varējis nolaist pirdienu. To Pēteris izģērbis arī par virsnieku un nosēdinājis blakus lielajam ēdājam. Tikko nu tas sācis raugāties, zaldāts laidis vaļā savu... Pārējie saskatījušies, atskanējusi viena otra piezīme. Te piecēlies Pēteris Lielais un teicis: «Labāk zem galda, nekā virs galda!»
Uzrakstījusi Vēra M-niece, no Rīgas. Teicējs Dāvis M-nieks, 58 g. v., no Skursteņmuižas.

2.	KATRĪNA LIELĀ.

946.
Katrīna II. bijusi pazīstama kā liela uzdzīvotāja. Savus galma kungus tā par pārkāpumiem sodījusi tā, ka pavēlējusi tiem vienu nakti ar sevi pavadīt. Ja tad galma kungs varējis pa prātam izdarīt, tad tas atsvabināts, ja nē, tad nocirsta galva. Tā reiz noziedzies kāds jauns virsnieks. Sods uzlikts jau minētais. Šis nu, nabadziņš, gaužām nobijies un nobēdājies, gājis pa ceļu. Te tas piepēži ieraudzījis ceļmalā sēdošu cilvēku, sitot riekstus ar savu daiku. «Tas noderēs!» nodomājis jaunais galminieks un sācis ar svešo aprunāties, vai viņš par labu naudu nepavadīšot nākošo nakti ar ķeizarieni. Svešais bijis ar mieru. Tā nu naktī pa tumsu, ķeizariene viltību nepamanījusi, noturējusi šo par jauno virsnieku un uzstādījusi zināmu stundu skaitu, kas tam pie viņas jāpavada lietderīgi. Tā nu gājis viss labi. Pēc katras stundas kungs uzvilcis uz sienas strīpu. Kad jau laiks tuvojies beigām, ķeizariene sākusi strīdīties, ka šis esot uzvilcis vienu strīpu par daudz. - «Nu tad ņemsim no sākuma!» izsaucies kungs un pārvilcis strīpu šķērsām pār uzvilktām strīpām pāri. Ķeizariene, redzēdama, ka tas nav nokausējams, atlaidusi, lai staigā laimīgs.
Uzrakstījusi S. R., Noklausīta Skultes pag.

947.
Kaislīgā un nepiepildāmā Krievijas cariene Katrīna tikusi nobeigta no ērzeļa. Sazvērnieki likuši pagatavot mākslīgu zirgu - ķēvi, kuŗā ievietojuši Katrīnu.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teicējs Augusts Ģ-ters, apm. 45 g. v., Ķieģeļu pag., Valmieras apr.
LFK 23, 4814.

948.
Reiz pie Katrīnes Lielās bijušas viesības, kuŗās bijuši ielūgti visi pulka virsnieki. Kad nu bijis diezgan dzerts un dejots, Katrīne pieceldamās noprasījusi: «Nu, cik tad jūs pavisam te esat?» - «Septiņdesmit trīs, lielā visas Krievijas Māte!» kāds no vecākiem virsniekiem ziņojis. «Nekas, lielai mātei liela peža! Stājaties rindā!» Katrīne pavēlējusi, pati noguldamās uz dīvāna ātrāk kā citām reizēm, lai līdz gaismai visi tiktu cauri.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

3. KRIEVU UN VĀCU ĶEIZARI.

949. Kā izcēlies vācu-krievu karš. Krievijas ķeizars aizbraucis pie vācu ķeizara viesos. Vācu ķeizars viņu pamielojis ar visādiem saldumiem un marmelādēm. Kad nu Krievijas ķeizars gājis atejā, tur viņam noslaucīta pakaļa ar zīda lupatu, kādam nolūkam tur bijusi ierīkota speciāla mašīna. Par to, ka šis tik laipni uzņemts, Krievijas ķeizars uzlūdzis arī Vācijas ķeizaru pie sevis viesos. Viņš nu izvārījis kāpostus, cūkas gaļu un citus treknus krievu ēdienus. Vācu ķeizars tādus savā mūžā līdz šim nekad daudz nedabūjis, un tie viņam labi garšojuši, tā ka tas pārēdies. Viņam uznākusi caureja. Krievijas ķeizars, pēc tāda pat parauga, kā Vācijā redzējis, licis zaldātam palīst zem atejas un noslaucīt vācu ķeizaram pakaļu. Zaldāts arī paņēmis slotas stupuru un krietni noberzis. Tā kā Vācijas ķeizars gājis vairākas reizes atejā, tad krievu zaldāts tam saskrāpējis tīri jēlu dirsu... Vācu ķeizars pārbraucis mājās un tūliņ pieteicis krievu ķeizaram kaŗu...
Uzrakstījis Jānis L-sis. Teicējs A. R-mšs, Saldū. Varianti: no Cesvaines, LFK 72, 438, no Mārupes, LFK 76, 2092, no Rīgas. PBK.

4. CARS UN GALMENIEKS.
Kāds galma kungs noziedzies pret savu caru, un cars to pavēl novietot kailu uz tirgus laukuma, pie kam tas nedrīkst pakustināt ne vienu locekli. Galma kungs stāv. Jo tam draudēts nocirst galvu, ja nenostāvēs pēc visiem norādījumiem. Pēc brīža kungam tuvojas dāmas. Bet viena pamana, ka «kaut kas» pie kunga sakustas. Viņa to paziņo cara tiesnešiem. Kungs tiek aicināts pie tiesas. Uz jautājumu, kungs atbild: «Mums katram ir sava galva - es savu nepakustināju!» Tiesnesis viņu attaisno.
Uzrakstījusi S. R. Teicēja A. Š., Rīgā.

5. ĶEIZARS UN ZALDĀTS.

951. - 952.
1.	Zaldāts stāv uz vakts. Gaŗām iet ķeizars. Viņam liekas, ka zaldāts snauž. Viņš sāk bārties. Zaldāts nu atķeŗas, bet saka, ka viņam esot lielas bēdas, viņš iemīlējies ģenerāļa meitā, un to tak viņš nekad nevarot dabūt. Bet ķeizars teicis, ka tas viņam palīdzēšot, lai tikai pats arī darot, ko varot. Ķeizars pielicis zaldātu sargāt ģenerāļa durvis. Zaldātam bijis jādzīvo tādā priekšiņā, vakarā viņš nu noģērbies, zābakus palicis pagalvi, apsedzies ar biksēm, un šineli palicis pagalvī. Dievmātes bildes gan nebijis, bet zaldāts, kā ticīgs krievs, tāpat krekliņā vien locījies līdz zemei, metis krustus un skaitījis savu vakara lūgšanu. Te gājusi cauri ģenerāļa meita. Ieraudzīdama, ka krievam no krekla vēl kas kaŗas ārā, aizskrējusi pie tēva un stāstījusi, ko redzējusi.
2.	Ģenerālis sadusmojies un sūdzējies ķeizaram, ka zaldāts samaitājis viņa meitu, un pieprasījis viņam sodu. Bet ķeizars teicis, kad jau zaldāts meitu samaitājis, tad viņam tā arī jāprec. Ģenerālis pavisam noskaities un negribējis ne dzirdēt. Ķeizars nu ierīkojis tā, ka zaldāts stāvējis pie baznīcas, kad meita braukusi pastaigāties. Ķeizars paņēmis katru pie rokas, ievedis baznīcā un licis salaulāt, teikdams to darot tāpat pa jokam. Bet kad pops bijis salaulājis, ķeizars prasījis, vai tā palikšot? Pops teicis «āmen» un «ja». Ķeizars nu teicis, ka šie abi esot patiesībā salaulāti. Nu visi augstie kungi traki uztraukušies. Pēc maza laiciņa ķeizars prasījis zaldātam, kā šie labi dzīvojot? Bet zaldāts bijis pavisam nemierā. Sieva viņu par sirmo spalvu un skābu putru vien lamājot. Ķeizars iedevis zaldātam 15 kapeikas, par to lai iztaisot kāzas, tad būšot gudrs. Zaldāts nopircis par 8 kapeikām kortelīti, par pārējo 2-3 mārc. rupjas maizes un vienu siļķi. Ķeizars nu vienā lielā zāle iztaisījis kāzas, saaicinājis visus augstmaņus. Zaldāts gājis apkārt ar kortelīti, lējis piņģerotā un devis katram maizi un siļķi, sagrieztu mazos gabaliņos. Ķeizars bijis pavisam sajūsmināts, pacēlis piņģerotu un dzēris. Un par to, ka zaldāts bijis tik gudrs, paaugstinājis viņu tūliņ par ģenerāli. Nu vecajam ģenerālim, meitas tēvam, arī vairs nekas nebijis pret jauno znotu.
Uzrakstījusi Alma M-ne, Rīgā. Teicēja A. St., no Patkules pag.
LFK 450, 1217.
II. Armija. 1. VIRSNIEKI.
a.    ĢENERĀĻI.
Vecs krievu ģenerālis aprecējis jaunu sievu Ģenerālis nebijis vairs spējīgs apmierināt savu sievu, kuŗa palikusi ļoti grūtsirdīga. Kalpone, redzēdama un saprazdama kundzes stāvokli, ieteic ņemt mīļāko, tikai lai neņemot no virsniekiem, tie pārāk daudz uzdzīvojuši, kāpēc būšot maz prieka. Kalpone ieteic par mīļāko ņemt kādu kareivi. Drīzi vien kalpone izmeklējusi un atvedusi pie kundzes kādu brašu, iznesīgu kareivi, tas kundzei iepaticies. Kareivis izlicies ļoti kautrīgs, kāpēc kundze to pacienājusi ar degvīnu un uzkožamiem un vēlāk spēlējusi uz klavierēm dažādus jautrus mūzikas gabalus. Kareivis palicis drošāks, un abi ieiet kundzes guļamistabā. Kundze ar savu mīļāko bijusi pilnīgi apmierināta. Sarunājoties viņa sākusi apskatīt kareivja grāmatiņu, kuŗā bijuši ielikti 100 rubļi. Šinī brīdī ierodas ģenerālis. Kalpone laimīgi paspējusi izvadīt kareivi ārā, bet kareivja grāmatiņa ar naudu palikusi pie kundzes. Nākošā dienā garnizona baznīcā dievkalpojums. Ģenerālis ievēro, ka viens kareivis brīžiem smaida un brīžiem raud. Ģenerālis nosūta feldfēbeli uzzināt, kāpēc kareivis brīžiem raud un brīžiem smejas. Atgriezies feldfēbelis ziņo, ka viena kundze paņēmusi no kareivja 100 rubļus. Iedomājoties par izjusto baudu, kareivis smaidot, bet iedomājoties par zaudētiem 100 rubļiem, viņš raudot. Par šo notikumu ģenerālis uzbudinās, uzaicina kareivi ierasties pie sevis un uzrādīt to sievieti, kuŗa paņēmusi no viņa 100 rubļus. Ģenerālim par lielu pārsteigumu, kareivis noved viņu pie paša sievas. Sieva pat nemēģina liegties. Ģenerālis pavēl kareivim visu sīki izstāstīt. «Vispirms man deva degvīnu dzert un ēst, pēc tam sāka tik skaisti spēlēt, ka es, pats sev nezinot, biju mīkstā gulta. Visu šo iedomājoties, man nav žēl 100 rubļu». «Uz bardaku eji?» - «Eju!» - «Cik maksā meitai, cik par šņabi un cik par muziku?» - «Meitai maksāju 20 kapeikas, par šņabi un uzkožamiem 25 kapeikas un par muziku 5 kapeikas.» Ģenerālis pavēlējis sievai atdot viņam kareivja 100 rubļus. Kareivim tas atdevis 99 rubļus 45 kapeikas, noteikdams: «Par meitu un šņabi naudu saņemu es, jo tie pieder man, bet par muziku samaksā sievai. Par to, ka tu iedrošinājies gulēt manā laulības gultā un mētāties ar naudu - veselu mēnesi stingrā sodā!»
Uzrakstījis T. Ā- ltiņš. Noklausīta Daugavpilī.

954.
Satiekas divi veci krievu ģenerāļi un sāk strīdīties, kuŗš no viņiem vairāk atceras no savas bērnības. Viens stāsta: «Biju tikai pusgadu vecs, kad mājās izcēlās ugunsgrēks. Uguni dzēšot, ugunsdzēsēji mani aplēja ar ūdeni. Gribēju šai ūdenī noslīkt - - -» «Ech, tas nekas,» pārtrauc veci otrais ģenerālis, «es atceros vēl tos laikus, kad atrados tēva pautos. Biju lielā nezināšanā, kur galu galā nonākšu, vai pie mammas, vai pie ķēkšas, jo puslīdz vienādi ar abām dzīvoja».
Uzrakstījis T. Ā-ltiņš. Stāstījis I. L-jevs, Daugavpilī. 955.
Kādā viesnīcā ierodas cauribraucošs ģenerālis. Viesnīcā visas istabas aizņemtas. Apjautājoties tuvāk, ģenerālis dabū zināt, ka še apmeties arī kāds poručiks. Liek lūgt, vai nevar viņa istabā .apmesties. Poručikam nekas nav pretim, tikai būšot abiem jāguļ vienā gultā. Vecais ir ar mieru. Naktī ģenerālis sāk kliegt: «Urrā, urrā, urrā!» Poručiks, no trokšņa uzmodies, nodomā; ka vecais ģenerālis sapņo pa kaujām. No rīta piecēlies, ģenerālis ļoti priecīgs. Beidzot nenociešas un sāk stāstīt: «Man jau 40 gadus vairs nestāvēja, bet vakar vakarā sāka stāvēt, es no laimes sāku saukt urrā!» - «Jūsu ekselence, maldāties, jūs bijāt saņēmuši manu pipeli, kuŗa stāvēja kā miets.»
Uzrakstījis T. Ā-ltiņš. Teicējs I. B-te, Daugavpilī.
Variants no Rigas. PBK.

Kāds vecs ģenerālis vienā kompānijā stāstījis par savu draugu, arī ģenerāli, kam kaŗā norautas abas kājas. Ģenerālis iekaisies kliedzis: «...Un kad viņš zibeņātrumā jāja, šrapnelis tam norāva vienu kāju! Draugs nelikās ne zinis, jāja tālāk. Te tam otrs šrapnelis norāva otru kāju, bet viņš vēl jāja tālāk!..» Pie šiem vārdiem ģenerālis sitis ar dūri uz galda tā, ka uz galda esošais olu šķīvis sadrebējies. «Ģenerāļa kungs, bet olas!..» iesaukusies mājas saimniece. Ģenerālis domājis par citām olām un atteicis: «Nu, tās palika karājoties».
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs E. J-gers, no Jaunlatgales.
Variants no Rīgas. PBK.

957.
Kāds vecs ģenerālis, kam bijis jau. pari 80 gadiem, stāstījis reiz jaunam cilvēkam: «Jā, kādreiz es «pievācu» jaunu telegrāfisti». - «Tā, bet kad tad tas bija?» - «Nu gadus... Nu tad, kad es vēl biju par poručiku». - «Bet, mīļais draugs, tad tak pat telefona stabu vēl nebija». -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

958.
Kāda veca krievu ģenerāļa ģimenē bieži mainījušās kalpones. Ģenerāļa sieva nevarējusi saprast, kāpēc pie viņas kalpones nedzīvo, jo tās iemeslu nav teikušas. Kad nu atkal kāda jauna kalpone bijusi, tā tomēr bijusi vaļsirdīgāka par savām priekšgājējām un sūdzējusies saimniecei, ka saimnieks nakti esot pie viņas gājis. Saimniece teikusi, lai nebaidoties, jo viņas vīrs esot par vecu un neko tai neizdarīšot. Kādreiz ģenerālis atkal iedzēries pārnācis vēlu mājās. Kalpone jau gulējusi, kad ģenerālis piegājis pie tās gultas. Tā izlikusies aizmigusi. Ģenerālis lēnām atsedzis visas segas, noglaudījis meitas lietas un teicis: «Ach, pizdečko, pizdečko, jesiļib ja bil molodoj, ja bi tebie pokazal!» No rīta saimniece prasot, nu, ko viņš darījis. Meita visu izstāstījusi un saimniece teikusi: «Nu redzi, es jau tev teicu, ka neko nenodarīs.». Un tā nu šī meita dzīvojusi ilgi vecā ģenerāļa saimniecībā.
Uzrakstījusi N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ks, Jēkabpils-Krustpils apk.
b.  PULKVEDIS. 959.
Bijusi svētdiena un kareivji gājuši atvaļinājumā. Uz Kalpaka tilta (Liepājas kaŗa ostā) stāvējis pulkvedis Ķ-is. Kuŗš kareivis gājis gaŗām, to pulkvedis saucis klāt un licis lasīt uz tilta margas ar krītu uzrakstīto - «Ķ-is-pīzda».
Cits teicis, ka nevarot izlasīt, tad Ķ-is pavēlējis, un bijis jālasa. Līdz ko kareivis izlasījis, tā Ķ-is atņēmis atvaļinājuma apliecības un sūtījis mājup. Viens tomēr gadījies apķērīgāks - kā šim liek lasīt, šis nodzēš uzrakstīto un pasaka - «Pulkveža kungs, tur nekā nava.» Ķ-is pasmējies un palaidis, lai ejot vien.
Uzrakstījis Staņčiks. Noklausīta Liepājā.

c.    OFICIERI.
Kādam bagātam tirgotājam bijusi skaista meita. Pēc meitas rokas lūdzis kāds oficieris. Meita vēl bijusi jauna. Mātei gan nekas nebijis pretī, ka meita iet pie oficieŗa, bet lai vēl pāris gadiņus pagaidot. Bet abi jaunie ar to nebijuši mierā. Virsnieks apsolījies sievas mātei, ka viņš divus gadus meitu «neaiztiks», lai tikai atļaujot salaulāties. Māte arī uz tādiem noteikumiem bijusi ar mieru. Nu notikušas laulības. Virsnieks vedis arī dienas grāmatu. Kādu dienu, vīram mājās neesot sieva ieskatījusies viņa dienas grāmatā, kur vīrs bija atzīmējis visus savus izdevumus. Sievai izlicies neticami, ka vīrs vai katru dienu par zobena trīšanu samaksājis rubli. Sieva jautājusi vīram, ko viņš tik lieliski cērt, ka katru dienu zobens jātrin. Dabūjusi zināt, kas par zobena trīšanu, viņa teikusi: «Muļķis, tik daudz maksādams, es domu dvorņikam par šokolādes tāfelīti.» No tās reizes vīrs «zobenu» trinis mājā.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teicējs E. B-dis, 27 g. v., Vānes p., Talsu apr.

961.
Reiz kāds oficieris, iziedams uz parādi, piekodina adjutantam apsargāt viņa suni. Bet suns tomēr nozūd. Adjutants bailēs palien zem gultas un gaida. Te noklaudz durvis, un oficieris ierodas, liekas, ar dāmu. Pēc brīža adjutants dzird, ka oficieris aizgrābts čukst: «Kādi kalni, kādas ielejas, kas par mežu!» Viņš domā, ka oficieris stāsta par mežu, kur kādreiz staigājis, un iesaucas: «Varbūt tanī mežā ir jūsu suns!»
Uzrakstījusi S. R., Teicēja A. Š., Rīgā.
962.
Agrākos laikos oficieŗi aiz gaŗa laika dzīvojuši kā lopiņi. Viņiem nekā nebijis ko darīt. Staigājuši no vienas vietas uz otru. Reiz viens oficieris prasījis otram, kas bijis liels joku taisītājs, kā šis pavadot laiku un esot vienmēr jautrs. Šim, aiz gaŗa laika, esot vai jāmirstot zemē. Vaicātais oficieris atteicis, ka šim mājā esot ļoti īss laiks. Šis mācoties izpirst: «Dievs, sargi ķeizaru!» Tādā kārtā šim viss laiks paejot nemanot. Oficieris arī noticējis, ka tas varot gan būt taisnība. Viņš nu nodomājis, kad pāriešot mājā, tad arī to tūliņ izmēģināšot, vai būšot arī taisnība, vai ne. Tikko oficieris pārgājis mājās, tā sācis mēģināt. Mocījies lielu laiku. Beidzot jau gandrīz ticis pie tās vietas «priekš viņa ienaidnieki trīc», tālāki nevarējis vis lāga. Tomēr oficieris neatlaidies. Tas mēģinājis un pūlējies izpirst vēl tālāki. Tikmēr pūlējies, līdz uzreiz bikses pilnas. Pēc kāda laika nabaga oficieri saticis joku pēteris un prasījis, nu kā šim tagad ejot ar piršanu, vai varot arī ko izpirst, vai nē? - «Kā nē,» oficieris atteicis, «gāja tīri labi no iesākuma, bet kā tiku pie tās vietas «priekš viņa ienaidnieki trīc», tā biksas pilnas!» Joku pēteris par oficieŗa muļķību dūšīgi nesmējies.
Uzrakstījis J. R-tiņš, Rīgā. Teicējs Andrējs A-tiņš, 57 g. v., Vec-Gulbenes pag., Madonas apr.
LFK 479, 984.

963.
Kāds virsnieks, redzēdams, ka daudzi viņa kolēģi slimo ar venēriskām slimībām un gribēdams no tām izsargāties, nopircis gumijas «sieviešu lietu». To viņš katru rītu devis savam denčikam iztīrīt. Denčiks tīrīdams reiz iedomājies arī pats šo jaunievedumu izmēģināt. Tā kā denčiks jau slimojis, tad pēc neilga laika saslimis arī virsnieks. «Nu ir briesmīgi,» tas teicis, «vairs pat gumijas «lietām» nevar uzticēties.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs F. A., Rīgā.
Kādai sievai vīrs bijis virsnieks. Tā kā patlaban bijis kaŗš, tad vīrs jau bijis prom kaŗa laukā kādi divi gadi. Pa to laiku sievai piedzimis puisēns. Pilnīgi noslēpt šo gadījumu no vīra viņa nedrīkstējusi, tāpēc aiztelegrafējusi īsu telegrammu: «Man puisēns, esmu vesela!» Vīrs šo telegrammu iztulkojis tā, ka sieva viņu uzrunā par savu puisēnu. Viņš atbildējis: «Man meitiņ, esmu slims!»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs F. A., Rīgā.

965.
Kāds jauns virsnieks, klejodams pa mežu, apmaldījies. Vakarā tas iemaldījies kādās mežsargu mājās, kur lūdzis naktsmājas. Mežsargs arī atļāvis turpat viņu istabā pārnakšņot. Bet gadījies, ka naktī mežsargam pienākusi pavēle izbraukt. Virsnieks palicis divatā ar mežsarga sievu. Vakarā bijuši cepti pankoki, un virsniekam traki gribējies ēst, bet kauns bijis prasīt. Tomēr ēst tik ļoti gribējies, ka ne par ko nav varējis aizmigt un nenocieties. Uz vienu reizi tas kautrīgi prasījis: «Vai drīkst?» - Klusums... Prasījis otrreiz: «Vai drīkst?» - «Jā?», - klusi nopūtusies sieva. (Tā, protams, šo jautājumu sapratusi pavisam citādi.) Tagad virsnieks piecēlies un tik ņemies ēst pankokus, neliekoties vairs par izbrīnējušos sievu ne zinis.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā,. Teicējs P. R.

966.
Kādam virsniekam ir ļoti skaista sieva, kuŗu tas ļoti mīl. Bet viņam jāaiziet kaŗā. Kaujā tam nelaimīgā kārtā kāda bumba norauj attiecīgo «locekli». Virsnieks ir ļoti nelaimīgs. Tam ir bailes mājās rādīties, jo viņš domā, ka skaistā sieviņa to atstās. Te tam iešaujas prātā labs padoms: viņš aiziet pie kāda lietpratēja un liek pagatavot savu pazaudēto «mantu» no gumijas, kuŗu piepilda ar biezpienu un krējumu. Nu tas pārbrauc laimīgs atvaļinājumā pie savas sieviņas. Sieva arī neko nejūt un jūtas laimīga. Virsnieka atvaļinājuma laiks ir beidzies, un viņš brauc atpakaļ uz kaŗa lauku. Pēc neilga laiciņa viņu ļoti pārsteidz sievas vēstule, kuŗā tā raksta: «Mīļo vīriņ, man piedzima knapsieriņš!.. »
Uzrakstījusi S. R. Teicēja I. Z., Rīgā.
967. (var.)
Kādam kaŗā norauts daikam gals. Slimnīcā šim «pielodēts» gumijas. Bijis viss tīri labi, varējis pat «to joku taisīt», tikai bijis ar siltu krējumu «dzenams». Apprecējies, un viss gājis tīri labi. Reiz tam bijis jābrauc uz ilgāku laiku prom. Pārbraukdams mājās, tas atrod sievu stāvoklī un slimu. Ataicina ārstu, un noskaidrošana sākās. Vīrs pārskaities vai zils aiz dusmām uz sievu, jo nu skaidri bijis redzams, ka sieva šo šmaukusi. Ienācis ārsts, un šis jautājis, kas esot, zēns vai meitene. Liels bijis pārsteigums, kad ārsts pateicis - ne viens, ne otrs - tikai četras mārciņas sviesta.-
Uzrakstījis Staņčiks. Stāstījis Mazais, Zaļeniekos.
Var. no Kuldīgas apk., LFK 72, 9416.

968. Līgavai.
Kāds virsnieks saderinās. Līgavai ļoti vāja veselība, tamdēļ līgavainis viņu taupa, domādams to pilnīgi nevainīgu. Bet virsnieks bez sievietēm nevar iztikt un apmeklē publiskās mājas. Mīlēdams kārtību, virsnieks sīki atzīmē visus ieņēmumus un izdevumus. Kāzas dažādu iemeslu dēļ atliek no mēneša uz mēnesi. Kādreiz viņa piezīmju grāmatiņa nāk līgavai rokās. Caurskatot piezīmes, viņa atrod ļoti daudzas atzīmes «Par zobena tīrīšanu trīs rubļi». Kaut gan viņa (t. i. līgava) īstā zoss, tomēr apķeŗ, ap ko lieta grozās. Virsnieks no sākuma mēģina liegties, vēlāk atzīstas. Līgava to neņem nemaz ļaunā, dusmojas tikai par dārgo maksu: «Vai tad tu nevarēji dabūt lētāk. Kad es gāju ģimnāzijā, tad mēs atdevāmies ģimnāzistiem un skolotājiem par šokolādes tāpelīti.» (Variantos: par apelsīniem un arī par brīvu.)
Uzrakstījis T. Ā-ltiņš. Noklausīta Daugavpilī.
Varianti no Rīgas. PBK.

969.
Kā jau zināms, virsnieki ir ļoti lustīgi dzīvotāji. Tā arī kādam virsniekam gadījās saslimt ar ne visai labu slimību. Neskatoties uz visu to, viņš tomēr salaulājās. Protams, kamēr tas nebija izārstējies, viņš tuvākā satiksmē ar savu sieviņu neielaidās. Bet sievas māte katru rītu meitiņai prasīja, kā esot pa nakti bijis, vai vīrs neko viņai nav devis. Meitiņa aizvien atbild noraidoši. Tā paiet ilgāks laiks. Sievas māte vairs nevar nociesties un iet znotam prasīt paskaidrojumus. «Jā, redziet», atbild virsnieks, «kaŗa laikā man «to» nošāva. Bet tā lieta jau nav nemaz tik bēdīga. «To» var atkal atdabūt. Man tikai vajadzīgi 5000 franki, tad Parīzē to lietu izlabos!» Sievas māte arī iedod minēto summu, lai tikai znotiņš ātrāki brauc uz Parīzi. Virsnieks aizbrauc, izārstējas, un nu tā lieta iet kā vajadzīgs. Bet sievas mātei ļoti gribas redzēt, kāds nu būs mākslīgais... Virsnieks parāda arī. Sievas māte nav apmierināta. «Nu, dēls, par 5000 frankiem nu gan varēja būt daudz lielāks!»
Uzrakstījusi S. R. Teicējs A. T., Rīgā.

970.
Virsniekam bijusi mākslīga acs. Vakarā, gulēt ejot, tas aci izņēmis un ielicis ūdens glāzē. Reiz tas naktī pamodies un gribējis ļoti dzert. Pa tumsu sataustījis glāzi un izdzēris pavisam, aizmirsdams, ka tur iekšā viņa mākslīgā acs. No rīta pamodies, jutis kautko dirsā iesprūdušos. Saucis deņčiku, lai nākot paskatīties, kas tur esot. Deņčiks apskatījis un iesaucies: «Jūsu augstdzimtība! Tur kāds skatās!»
Uzrakstījusi S. R. Teicējs S. F., Rīgā.
971.
Kādā viesnīcā noņem istabu kāds virsnieks. Viesmīlis apjautājas, vai viņam meitas arī vajadzīgas. Jā, ja esot, lai dodot! Bet virsnieks ir slims ar triperi. Būdams godīgs cilvēks, tas prasa ienākušām meitām, vai viņām ir tripers? Šīs atbild, ka neesot. Nu, tad lai ejot prom. Bet kāda meita saka, ka viņai esot. Tā šī arī paliek pie virsnieka. No rīta virsnieks prasa: «Nu, vai tev tiešām bija tripers?» - «Nē, nebija!» atbild meita. «Nu, kad nav, tad būs!» saka virsnieks. (Šis «kad nav, tad būs», ir vispār tautā izplatīts teiciens. )
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

972.
Kādam virsniekam ballē briesmīgi sasāpējies vēders. Viņš skrējis no vienas istabas otrā, bet nevarējis atrast kungu istabu. Tad viņš devies augšā pa trepēm un laimīgi atradis kādu lūku. Nevarēdams vairāk ciest, viņš uzsēdies uz tā un laidis vaļā... Kad tas atgriezies atpakaļ zālē, tad ieraudzījis uz visu cilvēku sejām vasaras raibumu... Viņš bijis uzsēdies uz ventilatora.
Bijis kāds kaislīgs gvardu virsnieks, kuŗam, ieraugot skaistu sievieti, «tas» sacēlies un šaurajās biksēs spiedies uz āru. Virsnieks, lai citi to viņam neievērotu, sacēlis lietu uz augšu. Bet nu atkal nelaime: galiņš stāvējis starp biksēm un vesti ārā. Arī te viņš pratis izlīdzēties un uzspraudīs tur virsū skaistu rozi. Pēc beigtās dejas ar kādu skaistu dāmu, kad «tas» viņam bijis sacēlies līdz pēdējai iespējamībai, dāma viņam rozi norāvusi. Lai glābtos no satura noiešanas zālē, virsnieks piesteidzies pie balkona malas, un viss šķidrums notecējis uz apakšā sēdošā palkavnieka pliko pakausi. Tas noņēmis balto šķidrumu ar pirkstu, gardi nolaizījis un nobrīnījies: «Diez', kas te mētājas ar saldējumu?»
Uzrakstījusi L., Rīgā.

974.
Kāds gvardu virsnieks bijis ļoti kaislīgs cilvēks. Kad viņš ieraudzījis sievieti, viņam «tas» tūliņ biksēs sacēlies. Reiz kādā izrīkojumā tādā kārtā viņam pārplīsušas bikses, un pulka komandieris viņu par tādu nekaunību izslēdzis no pulka. Otrā dienā viens no pulka virsniekiem gājis pa ielu un pēkšņi ieraudzījis uz tirgus lielu ļaužu pulku, kuŗi visi sirsnīgi smējušies. Piegājis tuvāk, viņš redzējis minēto virsnieku, kas «to» turējis rokā un visiem rādījis, teikdams: «Vakar tu mani blamēji, šodien es tevi blamēšu!»
Uzrakstījusi L., Rīgā.

975.
Kādā krievu armijas pulkā bija tāds virsnieks, kas vienmēr uz kārtīm vinnēja un derībās uzvarēja. Derēt bija gatavs par katru mazāko nieku. Kas viņu pazina, tas ar to vairs derībās neielaidās un kārtis nespēlēja. Par šādu spēlmani zin arī pārējo pulku virsnieki. Reiz viņu uzaicina pie sevis uz kāršu spēli kaimiņu pulks. Pirms aizbraukšanas virsnieks sader ar sava pulka virsniekiem par kaut ko. Kāršu spēle iet viņam labi. Pulka komandieris pēkšņi paliek bāls. Virsnieks pieceļas un, piegājis pie viņa, stāsta: «Pulkveža kungs, jums ir asinssērga.» Pulkvedis uzbudinās, pasauc ārstu, liek izmeklēt. Tas atrod, ka nekā nava, bet virsnieks apgalvo pretējo - ka ir. Pulka komandieris uzaicina derēt, ka nav, virsnieks, ka ir. Sader, bet nu pārbaudīs. «Asins sērgu pārbauda ar sveci: ja būs asinssērga, tad svece dirsā nestāv; ja svece stāv, tad nav asinsērga.» Pulkvedis gan negrib, bet derības paliek derības, un svešais virsnieks bāž pulkvedim sveci dirsā. Svece stāv. Smiedamies virsnieks samaksā paspēlēto summu un brauc prom. Visi pulka virsnieki lepni, ka izdevies derības vinnēt. Svešais tikai smaida un, projām braukdams, teic: «Jūs priecājaties par agru! Es savā pulkā saderēju uz ļoti lielu summu, ka jau pirmā dienā iespraudīšu jūsu pulka komandierim dirsā sveci. Kā redzat, es arī esmu vinnējis.»
Uzrakstījis T. Ā-ltiņš. Stāstījis Beļ-vs, Grīvā.

976.
Pie kāda virsnieka dzīvojusi skaista kalpone. Pēc kādām lielākām viesībām, kuŗās piedalījušies visi pulka virsnieki, meita iegājusi pie kundzes un teikusi, ka ar šo pašu dienu viņa aizejot. - «Kādēļ?» kundze prasījusi. - «Nu, es jau nevaru pār savu vēderu pārlaist visu kaŗaspēku!» meita dusmīgi atsviedusi. - «Ak tā, tad viņi vakar papriekš jūs pisa? Tamdēļ es visu laiku nevarēju saprasti, kādēļ viņiem tik ilgi nenoiet!» kundze gaŗi novilkusi.
Bijuši divi oficieŗi, ļoti labi draugi. Reiz viens no viņiem apprecas. Tas apprec ļoti neglītu sievu. Draugs šim prasa, kādēļ šis tā darījis, vai tad smuku meitu bijis trūkums? «Nē, trūkums nebija,» oficieris atbild, «bet ja es būtu apprecējis smuku sievu, tad cibiņai būtu bijis daudz vāciņu, bet tagad es būšu viens pats!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

978.
Kāds oficieris iestidzis parādos līdz kaklam. Tas iesauc savu sulaini un tam saka: «Nu, Osipov, tu man esi gudrs puisis, pasaki, kā lai mēs kaut cik savelkam rēķina galus kopā? Varētu jau dzīvot, ja tās velna pipeles nebūtu, tagad tā vien pusalgas aprij!» Osipovs drusku padomā un tad nosaka: - «Taisni tā, jūsu augstdzimtība, izeja ir! Nākat biežāk pie manis, nauda paliks priekš desām!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

979.
Kāds vecs izvirtis virsnieks apprecējis jaunu sievu. Vecajam vairs nekādu baudu nesagādājusi paša pišanās, bet jau labāk bijis, ja redzējis citus pisoties. Jo rupjāki un piedauzīgāki tas tapis darīts, jo vecajam labāki paticis. Tādēļ virsnieks gan ar labu, gan ar ļaunu spiedis sievu dot saviem piedzērušiem un ne mazāk izvirtušiem draugiem. Sievai gan bijis kāds jaunības draugs, kam viņa labprāt būtu devusi, bet tā baidījusies, ja vīrs dabūs zināt, ka tas viņai tieši patīk, tad viņš centīsies tos izšķirt. Tāpēc sieva centusies pēc iespējas izrādīt vairāk pieķeršanos vīra draugiem, bet savējo izlikusies ienīstam. Vīrs to ievērojis un drīzi vien sācis sievai dienām un naktīm līst virsū, lai tak dodot kādreiz šitam jaunajam arī. Sieva arī ļāvusies pierunāties. Bet jau pēc pirmās reizes abi nozuduši, kur? to vecais vēl šodien nezinot.
Uzrakstījis Oļģerts. Kā patiess notikums noklausīta kādā malienas pilsētā.

2. KAŖA SKOLU AUDZĒKŅI.

980.
Agrāk kaŗa skolā bijusi ļoti stingra disciplīna, un jaunie kadeti tikuši tajā turēti visu laiku. Kad visi mācības gadi jau bijuši aiz muguras un sākušies beidzamie eksāmeni, kāds no vecākiem virsniekiem prasījis: «Nu, ko jūs darīsiet vispirms, kad jūs aizkomandēs uz pulku kā virsniekus?» Vecais gaidījis, ka kadeti atbildēs: «Stādīsimies pulka komandierim priekšā!», bet šie visi kā viens iesaukušies: «Apskatīsimies, kur tuvākā mauku māja!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.
981.
Artilērijas šaušanas apmācības mēģinājumu komandējis kāds jauns virsnieks, nesen iznācis no kaŗa skolas. Tagad nu viņš gribējis parādīt savas zināšanas. Novērošanas punktā atradušās arī vairākas dāmas - viešņas. Sākusies šaušana. Virsnieks uztraucies, devis komandu: «Pa labi, nulle, nulle, divi - ech, pīzda, pa kreisi!» pēdējā brīdī atķerdamies, ka nodevis nepareizu komandu, virsnieks kliedzis, klātesošās dāmas aizmirsdams. Kaŗa skolā tuvojas beidzamie eksāmeni. Kāds no vecajiem virsniekiem pēdējās dienās sevišķi uzsveŗ, ka krietnam oficierim vienmēr ir kārtīgi jāģērbjas un jātur galva augšā, ēdis vai neēdis, nauda ir vai nav! Beidzis savu pamācību, virsnieks jautā kādam kadetam: «Nu, kas ir nepieciešams krietnam oficierim?» - «Krietnam oficierim vienmēr vajaga stāvēt uz augšu!» - kadets, no pēkšņā jautājuma apmulsis, atbild.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā

5. DENŠČIKI.

983.
Kazarmēs, kad gatavotas pusdienas, kādam kareivim vajadzējis virsniekam pateikt, kāda zupa pusdienā vārās un cik kareivji ēdīs pusdienas. Kādreiz pie virsnieka aizsūtīts kāds ļoti bailīgs kareivis. Viņš tā nobijies, ka citu neko nav varējis pateikt, kā tikai: «Vārās, vārās! 45 kareivji!» - «Nu, kad vārās, lai tad arī viņi izvārās!» virsnieks atbildējis.
Uzrakstījusi Irma M-felde, Rīgā.

984.
Krievu virsnieks sūta savu denčiku pēc Šveices siera. Pieteic, lai nopirktu tikai labu sieru. Denčiks aizbildinās, ka nezināšot, kāds tad ir īsti labs Šveices siers. - «Nu, īsti labs siers būs tāds, kas smird kā pīzda.»
Denčiks drīz vien atgriežas ar siera gabalu. Virsnieks sāk viņu tirdīt, jo domā, ka denčiks būs daļu no siera pa ceļam noēdis. - «Nogaršoji?» - «Nebūt nē!» «Kā tad tu zini, ka siers ir labs?» - «Jūsu labdzimtība, visu ceļu mana pipele stāvēja kā miets!»
Uzrakstījis T. Ā-ltiņš. Teicējs J. L-jevs.

985. - 986. Bauda un darbs.
1.	Kādā krievu pulkā virsnieki sāk strīdēties, kas ir darbs un bauda. Strīdas, strīdas, bet
pie noteikta gala slēdziena nenāk. Kāds rotmistrs, pārnācis mājās, jautā savam denčikam.
kad pēdējais novilcis tam zābakus: «Nu, pasaki. kas tev ir novilkt zābakus, bauda vai
darbs?»
«Nezinu, jūsu labdzimtība, ja būtu bauda, tad man to nedotu, tas būs darbs.» Rotmistram atbilde patīk, un viņš nākošā dienā lielās ar sava denčika gudro atbildi.
2.	Tas nepatīk pulka komandierim, ka rotmistram tik gudrs denčiks. Viņš apstrīd un
apgplvo, ka viņa denčiks dos vēl gudrāku atbildi. Viņš nu pavēl savam denčikam ierasties
un visu virsnieku klātbūtnē uzstāda jautājumu: «Kas ir bauda un kas darbs?» Denčiks
nesaprot un klusē. Sāk minēt piemērus: «Nu, kas tev ir sieviete, bauda vai darbs?» -
«Man kauns teikt, jūsu augstdzimtība.» Beidzot kareivis saņemas un teic: «Tas ir, kā to
ņem, ja ar palkavnieka kunga meitu, tad tā būs bauda, bet ja ar pašu kundzi, tad tur būs
tikai darbs.»
Uzrakstījis T. Ā-ltiņš. Noklausīta Daugavpilī.

987.
Oficieris griežas pie nobēdājušās denščika: «Nu, ko, pie meitām gribi iet? Nu, tad ej arī, bet skaties, lai būtu dūšīga.» Otrā rītā denščiks smejas vien. «Nu, jautā oficieris, «vai bija dūšīga?» - «Kā tad,» - atbild denščiks, «tikko rubli atpakaļ atņēmu.»
Uzrakstījusi S. R., Rīga. Teic. F. A., Rīga.

Vienam oficierim bija denčiks, kas izteica savam kungam, ka viņš ar pakaļu varot izspēlēt: «Bože, carja hraņi!» Kungs, par tādu jaunizgudrojumu sajūsminājies, nopircis dīvānu un stāstījis citiem oficieriem, ka viņam esot tāds dīvāns, ja uz viņa uzsēžoties, tad sākot spēlēt: «Bože, carja hraņi!» Oficieris, gribēdams izlielīties ar savu jaunizgudrojumu, sarīkojis vakaru, uz kuŗu ielūdzis, augstākos oficierus ar viņu dāmām. Pa to laiku savu denčiku barojis ar zirņiem un treknu svaigu gaļu. Kad pienācis tas laiks, kad vajadzējis atnākt ciemiņiem, - «gastiem», viņš savu denčiku pabāzis zem dīvāna un sacījis: «Ja kāds uzsēdīsies uz dīvāna, sāci pirst: «Boze, carja hraņi!» Vakars noritējis bez kādas jautrības starp «gastiem». Viena dižciltīga dāma prasījusi oficierim, lai parāda savu jocīgo dīvānu. Oficieris, no priekiem pārsteigts, pieved dāmu pie dīvāna un liek apsēsties, lai uzgaidot brīdi, tūliņ sākšot spēlēt. Gaida, gaida, bet nevar sagaidīt, dīvāns kā nespēlē, tā nespēlē. Piegājis pats oficieris un ar stipru švunku uzsēdies uz dīvāna, sacīdams: «Velns parauj, kamdēļ nespēlē!» Vaņka, visu laiku saturējies, nu speŗ vaļā pirst, kas iziet vienā tonī. Publika nokaunējusies atstāj oficieri un aiziet mājās noskaitusies par tādu izķēmošanu. Oficieris piegājis pie dīvāna, velk Vaņku ārā un saka: «Sukin-sin. ko tu izdarīji?» Vaņka trīcēdams lūdzas piedošanu un stāsta, ka par vienu noti esot zemāk uzņēmis un tamdēļ esot izgājis viss vienā gabalā.
Uzrakstījusi M. J-me, Jaunpils pag., Tukuma apr. Teicēja Jūlija R-ne, Stāmerienes pag., Madonas apr.
LFK 181, 151.

989. (var.)
Virsnieks lielījies savu biedru starpā, ka viņa denščiks protot nospēlēt: «Dievs, sargi ķeizaru!» bez instrumenta, nu, vienkārši sakot, ar savu biezo galu. Biedri bijuši kā spārnos. Šie esot ar mieru maksāt tam (zaldātam) katrs pa 5 rub., ja šis spējot tādu joku šiem priekšā celt.
Virsnieks sarīko pie sevis iedzeršanu, un saaicina labi daudz biedru - virsnieku. Sauc brīnumpūtēju priekšā. Zaldātiņš nostājas un cienīgi iesāk ar dirsu lūgt cara tētiņam svētību. Iet gludi un apaļi, bet līdzko nonāk līdz «царствуй на страх врагам» («valdi ienaidniekiem par draudu»), tad zaldātiņš izmisis teicis: «Kungs, nu vairs nevaru, šī note par zemu, nevaru izdabūt!» - Tā zaldātiņš nopelnījis labu naudu.
Uzrakstījusi V. R-ne, Uguņu ciemā, Upesgrīvas pag. Teic. no Uguņu ciema.
LFK 712, 30.

990.
Virsnieks iedod denčikam naudu un sūta uz tirgu nopirkt produktus. Šis sapērk arī, bet mājās nākdams tas iegriežas pie meitām padzīvoties. Izdzīvojies kā lūks. Bet tā kā šim naudas nav, ko maksāt, tad meitas patur sapirktos produktus.Denčiks pārnāk mājās. Virsnieks prasa: «Nu, Griša, kartupeļus nopirki?» - «Nopirku!» - «Burkānus nopirki?» -«Taisni tā!» - «Putraimus, gaļu, un sviestu?» - «Taisni tā - nopirku.» - «Mājās pārnesi?» -«Nebūt ne!» «Kur tad tu, lops, viņus liki?» - «Taisni tā, jūsu labdzimtība, pežā sagrūdu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. 4. KAREIVJU DZĪVE UN GAITAS.
a.    FELDVĒBEĻI.

991.- 992.
1.	Pārbaudot kareivju veselības stāvokli armijā, ārsts, starp citui, apskata arī
dzimumorgānus.
Tā pēc miesas apskates vienībā sirms ārsts palkavnieka činā izsaka vienības priekšniekam savu atzinību par uzturēto tīrību vispār, par higiēnas prasību izpildīšanu un lūdz vienības priekšniekam, lai to gan novēršot, ka kareivji tieši viņa acu priekšā, t. i. pašā tuvumā, nolaiž bikses, tas esot ļoti piedauzīgi.
Vienības priekšnieks uzdod feldvēbelim tādu parādību novērst un izsaka rājienu, ka nav raudzījušies uz to savlaicīgi.
2.	Vecais, ilggadīgais, feldvēbelis par dabūto rājienu sašutis un uzdod vienības
dežurantam nostādīt kareivjus vienā rindā. Kad kareivji nostādīti, ierodas feldvēbelis un
saka šiem tā: «Kā jūs paši nesaprotat, ka pie ārsta uz apskati jāiet ar jau nolaistām
biksēm, bet nevis viņa priekšā bikses jānolaiž. Lai jūs to piesavinātos uz visiem laikiem,
un lai es par jums nepelnītu nesaņemtu rājienu, tagad tad arī izdarīsim tādas bikšu
nolaišanas paņēmienus. Un to izdarīsim pa sadalījumiem, un tas būs, kad es komandēšu:
«dari viens», tad visiem biksām jābūt vaļā! Kad «dari - divi», tad visiem jāsaņem daikti
rokā! Kad «dari - trīs», tad atvelk daikta galviņas ādiņu atpakaļ! Kad «dari - četri», tad
atmauc ādiņu atpakaļ! Tagad: «dari - viens!» Tas izpildīts, pogas vai pa gaisu laižas.
«Dari divi!» Izpildīts, visi saķēruši. «Dari trīs!» Izpildīts, bet gan ne reizē, jo šeit citam tā
lieta ļoti kutelīga. «Dari četri!» Izpildīts, bet arī ne reizē, jo šeit tāpat kut, kā pie trešā
paņēmiena. Feldvēbelim, vecam kaŗa vīram, viss tad tikai ir kareivisks, kad tas notiek
vienādi, vienlaikus, tādēļ feldvēbelis arī saka kareivjiem: «Tā kā trešais un ceturtais
paņēmiens neiet visiem reizē, tad to mēs atkārtosim! Dari trīs! Dari četri! Dari trīs! Dari
četri!» Bet pats raugās, vai visiem iznāk reizē tā paņēmiena izpildīšana. Te viņš ierauga,
ka viens kareivis komandu vairs neizpilda. Feldvēbelis šim uzsauc: «Kareivi, ko jūs
stāviet, kāpēc neizpildiet?» Un kareivis atbild: «Esmu gatavs, feldvēbeļa kungs!» - Jā,
feldvebelis nu tikai apķeŗas, cik šī lieta kutelīga.
Uzrakstījis Vilhelms S., Daugavpilī.

993. - 994.
1.	Kāds krievos dienējis zaldāts, mājās pārnācis, stāsta, ka viņiem bijis rotā ļoti dusmīgs un bargs feldvēbelis. Šie nu visi zaldātiņi nodomājuši par katru cenu viņu krietni iznerrot. Gaidījuši tikai izdevīgu brīdi. Un tāds nebijis ilgi jāgaida. Feldvēbelis dzīvojis turpat pie kazarmēm, tikai atsevišķā istabā. Reiz, kad šis pārnācis no pilsētas pavisam stipri piedzēries un pēc zaldātu visādas iztramdīšanas iegājis savā istabā, tad šie nu ķērušies pie iznerrošanas darba. Pats stāstītājs bijis tas lielākais darītājs. Šis iegājis feldvēbeļa istabā un, redzēdams, ka tas guļ gultā uz mutes un stipri krāc, piegājis gulošam feldvēbelim klāt, mudīgi nolaidis tam bikses un ielicis tur drusku mēslus. Tad bikses atkal aiztaisījis un pats pa durvīm ārā.
2.	No rīta rota nostājusies uz mācībām. Priekšniecība atnākusi, bet feldvēbelis ne. Priekšniecība brīnās, kur īsti palicis feldvēbelis, jo tas nekad nebija visā savā ilggadējā dienasta laikā nevienu reizi nokavējis, bet drīzāk gan atnācis priekšlaikus. Priekšniecība sūta vienu zaldātu, lai iet uz feldvēbeļa dzīvokli un apskatās, kamdēļ viņš nenāk. Zaldāts aiziet līdz feidvēbeļa istabas durvīm un, paskatīdamies pa atslēgas caurumu, redz, ka feldvēbelis, galvu saķēris, staigā pa istabu no viena gala līdz otram un pats ar sevi runā:
«Tas var būt! Tas nevar būt! To es saprotu! To es nesaprotu!» Zaldāts skrien atpakaļ pie rotas un ziņo priekšniecībai par visu redzēto un .dzirdēto, izteikdams arī savas domas, it kā feldvēbelis būtu traks palicis. Nu iet priekšnieks pats. Ieiedams feldvēbeļa istabā, priekšnieks patiešām redz visu to, ko zaldāts viņam ziņojis. Feldvēbelis, priekšnieku it kā neredzēdams, turpina staigāt un zināmos vārdus pie sevis runāt. Kad priekšnieks tam uzkliedz, ko tas nozīmējot, lai stāstot, kas ar to esot noticis, tad feldvēbelis, nostādamies stājā, arī atbild: «Priekšnieka kungs, to es saprotu, kā tas var būt, ka es biksās dzēruma pēc ietaisījis, bet to es nesaprotu un tas nevar būt, ka es gulēdams varēju ietaisīt starp virsbiksēm un apakšbiksēm!»
Izrādījās, ka zaldāts, kas to nedarbu pastrādājis, aiz liela uztraukuma un bailēm, ka viņu nepieķer, steigā bija nolaidis tikai virsbikses vien un tad ielicis tos mēslus.
Uzrakstījis Vilhelms S., Daugavpilī.
b.    KAREIVJI. 995.
Krievam bijis viens rublis naudas. Par to viņš aizgājis uz meitu māju, aprēķinādams, ka meita maksās 50 kap., un par pārējo dabūs alu. Labi. Krievs ar meitu iegājuši kabinetā. Te pēc maza brīža saimniece dauzījusi pie durvīm un saukusi: «Soņa, neļauj beigt, viņš iedeva viltotu rubli.»
Uzrakstījusi S. R., Rīga. Teic. F. A., Rīgā.

996.
Kādās mājās iegājis krievs un prasījis ēst. Bijuši vārīti kāposti. Saimniece arī ielējusi bļodiņā un, krievam dodama, teikusi (gribējusi runāt krieviski, kaut pati nemaz nepratusi un ja arī kādu vārdu zinājusi, tad nesapratusi tā nozīmi): «Jebī, krievī, kāpostīnus!» -«Ņet, kak pakušajem. tak pajēbim!» atteicis krievs.
Uzrakstījusi J. S. Teicējs E. V-ps, Bilskas pag.

997.
Zaldāti aizgājuši meitās. Katrs no viņiem izmeklējies sev to smukāko. Starp viņiem bijis arī kāds igaunis. Tas vienīgais ņēmis, kāda pagadās. Kad biedri sākuši to smiet un jautājuši, kāpēc viņš nepameklē smukākās, igaunis atbildējis: «Ko tur tauc meklēties -saurums paliek saurums, smuka vai nesmuka!»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

998. Kam gudrāki kareivji - angļiem vai krieviem. Divi ģenerāļi - anglis un krievs - strīdas, kuŗiem gudrāki kareivji. Lai nāktu pie kāda slēdziena, abi pasauc pa kareivim. Angļu ģenerālis prasa savējam: «Vai uz mēneša dzīvo cilvēki?» Kareivis: «Ģenerāļa kungs, ja uz mēneša dzīvotu cilvēki, tad mums tur būtu kolonijas.» Nu krievu ģenerālis uzstāda to pašu jautājumu savam kareivim. Tas atbild: «Ģenerāļa kungs, ja uz mēneša dzīvotu cilvēki, tad viņi dirstu mums uz galvām.»
Uzrakstījusi R. Sk. Teic. F. G., no Alūksnes un Cēsīm.

999.
Kādam kareivim bijis uzdots uzraudzīt zirgus.. Starp zirgiem bijuši arī daži ērzeļi, kas bijuši nožogoti atsevišķā aplokā. Ērzeļi nemaz nestāvējuši mierā, bet skraidījuši zviegdami. Kareivis gribējis redzēt, kas īsti notiks, ja salaidīs zirgus kopā, un attaisījis vārtus, lai «tauta» brāļojas. Sākusies speršana un ārkārtīgs tracis. Atskrējis dežurējošais virsnieks un saucis: «Kareiv', kas te notiek?» - «Taisni tā, leitnanta kungs, es labu vien gribēju.   Mums jau valstī ir zirgu par maz!»
Uzrakstījis Richards Tē-ans, no Baldones.

1000.
Virsnieks pasniedz kareivjiem disciplīnas reglamentu. Stundas beigās atkārto izņemto: «Kas tad ir disciplinārs sods? Nu, pateiks man kareivis Baltacis!» - - «Ļeiķenanta kungs, diščipļinors sūds er taids sūds, kū prīkšnīks uzlīk uz sovu golvu bez tīsas sprīduma.» Atbilde pareiza, ko lai dara, ja pateikta tā izloksnē. Leitnants pagroza galvu un pavēl atkārtot nākošajam, ko sauc par disciplināru sodu.
Uzrakstījis T. Ā-ltiņš. Noklausīta Rīgā.

1001.
Instruktoru rotā bijām arī visvisādi sagadījušies. Kareivis Sk. bija īsts memmes dēliņš. Parasti tas muti turēja vaļā, un priekšniecība tam pastāvīgi teica: «Sk-, muti cieti!», bet tas tik bija tam brīdim. Vingrotājs tas bija galīgi vājš. Ja to «uzspīlēja» uz stieņa augšā, tad tas nopūtās un teica: «Nu ir atkal sūdīgs skats uz dzīvi.» Rotā bija izplatījušās viņa trīs gudrības, kuŗas tas bij mantojis no Cēsu arodskolas. Tās bij sekošas:
1)	Pipele saceļas bez kaula.
2)	Pīzdā ūdens stāv bez vāka.
3)	Dirsa aizšņorējas bez šņorēm.
Uzrakstījis Staņčiks, Bulduros. Noticis Jelgavā.

1002.
Upē peldējušies kareivji. Te pienākusi meita, kuŗai bijis jāiet pa upi pāri. Šie visi kā viens, klāt - lai dodot: cik tad nu šo esot - desmit puiši - un vai tad tik vien turēts, vai tik vien turēs! Meita negribējusi dot un lūgusies, lai laižot vaļā. «Labi,» kāds no kareivjiem teicis, «mēs visi saliksim savas lietas uz laipas, un ja tu visas viņas noņemsi, nepieskaŗoties pie viņām ne ar rokām, ne ar kājām, tad tu varēsi iet!» Meita drusku padomājusi, iesmējusies un bijusi ar mieru. Šie salikuši šīs lietas kā nākas, rindā, meita nostājusies upes malā un sākusi celt lindrakus uz augšu. Drusku pacēlusi - cēlusies uz augšu arī tuvējie pimpji un reizē ar to arī nost no laipas. Nu šī cēlusi augstāk, cēlušies arī pārējie, un kad šī beidzot sacēlusi tik augstu, ka «bārda» bijusi redzama, tad arī laipa bijusi tīra, un meita aizgājusi, neviena neaizturēta.
Uzrakstījis Oļģerts. Teicējs E., Rīgā.

1003.
Kāds zaldāts prasījis, lai čigāniete šim dodot. Šī nedevusi. «Nu, kādēļ tad ne, es samaksāšu, cik tu gribi!» zaldāts vilcis naudas maku no kabatas. - «Nē, nē, maksā vai nemaksā - nedošu un nedošu!» čigāniete stingri noteikusi. «Es jau reiz briesmas pieredzēju ar tādu pašu vērša punu kā tevi. Sašņorējies, sapogājies, - sāka raisīties, sāka pogāties: pipeles galu redzēt var, bet klāt netiek. Man jau skatoties vien nogāja, bet kā šis dabūja laukā, un likās virsū, tā mēnesi nevarēju uz pakaļas sēdēt un divi mēneši šķībi mīzu!»
Zaldātiņš dabūjis zināt, ka rītu jāiet uz pirmajām pozīcijām. Tas aiziet pie dežuranta un prasa atļauju aiziet uz miestiņu. «Ko tu tur darīsi?» dežurants jautā. «Es gribu vēl šmaugi nodrātēties,» - zaldātiņš atbild, - «kas zina, vai nākamā kaujā pipele uz šrapneļa pa gaisu, neaizjož. un tad vairs tā lieta neies.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Stendē.

1005.
Dežūras virsnieks, izdarīdams pārbaudi, iegājis arī virtuvē. Te nu tūliņ virtuves dežurants nācis ar ziņojumu. Dežūras virsnieks vispirms teicis: «Sveiks!» Bet virtuves dežurants, nabadziņš, jau sagatavojies uz ziņošanu, iesaucies: «Kāposti ar gaļu, leitnanta kungs!» - «Ak, tu, pīzda, gatavais,» - dusmojies virsnieks. - «Taisni tā», - skanējusi noteikta atbilde, «220 grami.»
Uzrakstījis Oļģerts, Rīgā. Noklausīta Ķemeros. 5. VĀCU KAREIVJI.
1006.
Kaŗa laikā, kad Latviju bija ieņēmuši vācieši, kādai meitai piedzimis ārlaulības bērns. Meita gājusi pie mācītāja pierakstīt. Mācītājs nu ņēmies tirdīt, kas esot bērna tēvs? Meita uzdevusi vienu no «fričiem». Mācītājs sācis rēķināt, bet pēc viņa rēķina iznācis, ka vāci ienākuši tikai apmēram pirms sešiem mēnešiem, un tas būtu «tīri pretdabīgi šinī lietā vainot «fričus». Bet meita uz to atbildējusi: «Jā, kas tad tas ir liels priekš vācu technikas!» Uz to mācītājam nebijis ko iebilst, un viņš bērnam pierakstījis par tēvu meitas uzdoto «frici».
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicējs Pēteris L-že, Skultē.

6. ATVAĻINĀTI KAREIVJI.

1007.-1014. Atvaļināta kareivja piedzīvojumi. Še atstāstīšu vienu no jaunākā laika anekdotēm, vārdu pa vārdam tā, kā viņa man stāstīta:
1.	Latvijas armijā un kaŗā man izdevās diezgan laimīgi: kaujās nebija jāiet. Biju pie viena pulkveža par kučieri. Dzīvot iznāca Rīgā. Dzīve bija ļoti jautra un patīkama. Bet. neko darīt, kaŗam izbeidzoties, tiku no dienasta atlaists. Pēdējo nakti Rīgā pārgulēju preču stacijā. Otrā rītā ar skābu dūšu taisījos ceļā uz savām tēva mājām, kur nu man dienu dienā būs jāaŗ un jāskatās tikai ķēvītei zem astes. Varēju nu gan tūlīt no preču stacijas iet uz šoseju, bet vēl gribējās apskatīt veco darba vietu, tādēļ vēl gāju pa Strēlnieku ielu Rīgā iekšā:. Kas jau nu to Rīgu puslīdz pazīst, tas zinās, ka Strēlnieku ielā ir tāds mazs pīzdu krodziņš un pret to pīzdu krodziņu - liela dēļu sēta. Toreiz pašlaik tā sēta tika pārtaisīta, un strādnieks, pametis darvas spaini uz ielas, iegājis pīzdu krodziņā iemest «špukteri». Man bija līdz savs zaldāta katliņš, un es nodomāju: darva ir manta, paņemšu līdz, būs mājā ko dzenaukšas piķot. Tā nu piesmēlu savu katliņu un gāju pa Alberta ielu tālāk.
2.	Bet uz Alberta un Antonijas ielu stūŗa satiku sava veca priekšnieka kundzi. Tā ar' nemaz nav lepna un sāk ar mani sarunāties. Kādēļ es nu tāds bēdīgs esot? Sak', tā un tā, -no dienesta esmu atlaists, darba nav, un (ko sevišķi uzsvēru) kur nu vēl manā arodā tagad darbu ņemsi! Kundze tūlīt sāk jautāt, kāds tad esot mans arods? Es saku - esmu kūšu zeltītājs. Tā šai pirmā dzirdēšana, - vai nevarot viņai ar' nozeltīt? Kādēļ nē, sak', man jau labi, ka kaut kur kapeiciņu var nopelnīt. Nu, tagad labi ar' būšot: vīrs esot štābā. Tā nu ejam abi divi uz dzīvokli un es lieku šai atģērbties un atgulties uz dīvāna. Bet kundze bija vēl jauna un traki gaņģīga, - man tīri sagribējās uzknābt, tādēļ es saku: mēs nu abi vēl esam jauni, un man rokas trīsēs šai tur apkārt strādājot, tāpat arī šī var kādu reizi nodrebēt un tad viss zelts būs pagalam, un tagadējos laikos tas tak ir vesels kapitāls. Tādēļ, es saku, būtu labāk, ja mēs abi drusku apmierinātos. Kundzei ar' tas vīrs tāds, kam jau pelni birst pa dirsu. Tāpat jau nu viņai ar', cilvēkam, gribējās, tādēļ viņa nebija tam pretī (un es toreiz biju brašs puika), un abi turpat uz dīvāna nostrādājām. Kad tā lieta cauri, es ņemu savu darvas podu un piesmērēju šai visu vēdera galu uz ticību. (Kundze guļ taisni izstiepusies uz dīvāna, pupi kā kalni, kur nu šī redzēs, ko es vēdera galā smērēju!). Tad es saku, lai šī tagad guļ mierīgi un bez stundas lai augšā neceļas, kamēr zelts piekalst, citādi viss darbs būs vējā...un par darbu, es saku, man nākas 800 rubļu. Kundze saka, nekas ar' neesot, vīrs labi pelnot un būšot priecīgs, ka šai tagad no zelta. Tā nu es saņemu savu naudu un eju ārā.
3.	Bet tur es satiku pulkveža ķēkšu, kuŗa ar' kaut ko noklausījusies par zeltīšanu, lūdz, vai šai ar' nevarot nozeltīt? Es tagad jau tīri lepns uz savu amatu, prasu, vai šī var man 800 maksāt? Tik daudz gan nevarot, ar visu Ziemassvētku dāvanu esot tikai pieci simti. Es tomēr esmu ar mieru un lieku šai izģērbties. Ķēķī, zināms, dīvāna nebij, tādēļ šī atstiepjas turpat uz krēsla. Ķekšu ar', tāpat kā kundzi, apmierinājis, piesmērēju tai darvas paliekas vēdera galā, nolieku pretī uz plaukta pulksteni, pieteikdams, bez stundas augšā necelties, saņemu savu naudu - un pa durvīm ārā.
4.	Tūlīt lieku uz Gaisa tiltu un vicoju pa šoseju uz mājām. Es nu jau esmu lielā gabalā. Bet pa to laiku Rīgā notiek brīnumi: pulkvedis atnācis no štāba agrāk mājā, zvana un dauzās ap durvīm kā nelabais, bet neviens iekšā nelaiž. Beidzot, nez' kā tur tiek iekšā - iet ķēķī, redz brīnumus: ķēkša guļ plika uz krēsla izstiepusies, kājas izplētusi, viss vēdera gals ar darvu piesmērēts... Pulkvedis sāk lādēties: «Tu, mauka, te neģēlības dari, cilvēka nevari ielaist!» Un pārskaities ar visu šņoraino zābaku speŗ šai kāju starpā, ka darva vien nošļakst. Ķēkša, nabadzīte, sāk vaimanāt: «Vai, Dieviņ, nu mani pieci simtiņi pagalam!» Pulkvedis tālāk neklausās, iet pie kundzes; skatās, - tas pats gods. Kundze ar' sāk brēkt: «Neaiztiec, neaiztiec, vīriņ! Man vēl piecas minūtes jānoguļ, tad būs no zelta!» Beidzot nu viss izskaidrojas un pulkvedis ārdās kā traks. Tūlīt liek sajūgt zirgus un dzenas man pakaļ.
5.	Es ar' eju pa šoseju, bet zinu, ka pakaļdzīšanās jau nu būs. Tādēļ domāju pārtaisīties, lai mani nepazīst. Par laimi, nāca viens vīrs pretī, tādā sarkanā kažociņā un jēra pistu cepuri galvā. Samainījām: es dabūju kažoku un cepuri - šis manu šineli. Apsmērēju vēl seju labi melnu un gāju tālāk. Biju jau netāl no Baložkroga, redzu: dzenas gan man pakaļ (zirgus pazinu jau pa lielu gabalu).
6.	Man nu pakaļa sāka kreklu grābstīt no lielām bailēm, tomēr vēl laikā apķēros. Nāca pretī kāda veca, veca ubadze, sačervelējusies kā tabakas maks, tik tikko vēl drusku kakliņā kust. Es uzreiz sagrābju veceni, sarauju brunčus augšā, saliecu kājas ar galvu kopā, iesviežu grāvī, uzsēstos virsū un iebāzis vecenei pirkstu dirsā, gaidu braucējus. (Vecene no bailēm pamirusi, ne kust, ne pīkst!).
7.	Piebrauc mans pulkvedis, aptur zirgus (mani nepazīst), prasa, vai es neesot kādu zaldātu redzējis? «Redzēju gan,» es saku, «viņš tur iegriezās pa Ērgļu ceļu.» Pulkvedis padomā. Šim tie ceļi te neesot pazīstami, vai es tā zaldāta nevarot noķert? «Varētu gan,» es saku, «bet man notika nelaime: vedu uz Rīgu piena muciņu, bet izkrita tapa, puikas aizbrauca atpakaļ meklēt, bet man jātur pirksts priekšā, lai piens neiztek. Sak', ja nu opicieŗa kungs būtu tik laipns un paturētu savu pirkstu mucas caurumā, tad nu gan es varētu to zaldātu noķert... » Šis ir ar mieru. Es izvelku savu pirkstu vecenei no dirsas, bet šis brīnās: kur tad man viss pirksts esot kā ar māliem? Es saku: «Opicieŗa kungs, man agrāk tajā mucā bij alus raudzējams, tur, laikam, tas raugs vēl būs tapas cauruma palicis... Pulkvedis ar' nomauc savu ādas cimdu un liek gredzenoto pirkstu vecenei dirsā, kā nošvīkst vien!
8. Es kāpju zirgos un pūšu pa blakus ceļu uz savu pusi. Aizbraucu visus trīs zirgus mājās laimīgi. Divi no tiem vēl tagad man ir (trešo sasodīts čigāns nozaga). Tikai vienas lietas man žēl: ka es neredzēju pulkveža lādēšanos, kad vecene no savām bailēm atjēdzās un sāka pīkstēt!»
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

1015. - 1018. Par atvaļinātu zaldātu.
1.	Citos gados, kad vēl zaldāti dienējuši 25 gadus kaŗa dienestā, viens tāds izdienējis zaldāts nācis no dienesta mājās. Bungas viņam bijušas uz muguras, jo dienestā tas bijis muzikantos par bundzinieku. Pēc tik gaŗa dienesta viņam atdotas bungas par brīvu, lai nes uz māju, ja patīk. Viņš nu tās pieņēmis ar lielāko prieku. Uzlicis sev uz muguras un sācis nākt uz māju.
2.	Tā kā mājas bijušas ļoti tālu, vajadzējis daudz ciemos ieiet un tur pārgulēt pa nakti. Kādā vakarā viņš iegājis skaistā, glītā mājiņā, netālu no lielas muižas, kādā mežmalā. Tur gribējis palūgt sevim naktsmājas. Izsēdējies un izgaidījies, bet nevarējis sagaidīt nevienu cilvēku, kam prasīt naktsmāju. Viņš noāvis sev kājas, noģērbis virsdrēbes, tad uzrāpies uz krāsns augšas pārgulēt pa nakti. Uzvilcis arī ij savas bungas tur augšā. Nosnaudies kādu brītiņu, viņš dzird kā pa miegam, ka viens pa istabu staigā. Galvu pacēlis, redz vienu meitu, kas klāj galdu. Galdā tiek likti dažādi dārgi vīni, smalki ēdieni un uzkožamie. Kad viss ir sagatavots, nav ilgi jāgaida, ienāk kāda lepna sieviete, zīda drēbēs ģērbusies, zelta gredzeni un zelta auskari, vien spīd. Viņa sāk staigāt pa istabu. Liekas, ka viņa vēl ko gaidītu.Zaldātiņš nu gulējis uz krāsns gluži mierīgs. Pēc kāda brīža ienācis krievu mācītājs - pops, gaŗie mati un gaŗais paltraks vien neplandījušies. Abi tūdaļ sirsnīgi sabučojušies. Pēc tam sēdušies pie galda, kur krietni vien iedzēruši dārgos un smaržīgos vīnus. Pēc tam ņēmuši no ēdieniem un iebaudījuši. Tad sākuši viens otram stāstīt šādus, tādus niekus un pa vidam mīlināties un skūpstīties. Galds palicis kā klāts. Viņi abi izģērbušies tīri pliki, iegūlušies gan gultā, kas turpat bijusi uzklāta, bet pops ieteicies, sacīdams: «Es domāju, šoreiz mēs ņemsim to lietu tā pa zirdziski. Tu būsi kā ķēve, un es būšu kā ērzelis.» (Lepnā sieva, kas tagad taisījusies spēlēt ķēves lomu, bijusi kāda jauna barona sieva). Baroniete ir tā ar mieru. Viņi nometušies abi uz grīdas četriski, sākuši skriet ap galdu riņķī vien. Pops, rēkdams kā ērzelis: iha, iha, ha, ha, hā; šī atkal smalkākā balsī. Zaldāts nu tūdaļ paņēmis savu bungu vālīti un sācis sist pa bungu ādu tā, ka no krāsns biruši vai visi sodrēji un kvēpi zemē. Pops ar baronieti dodas tūliņ pa durvīm tādi paši pliki ārā. Paliek drēbes ar visiem dārgiem pulksteņiem un dārgie vīni un ēdieni nenoēsti uz galda.
3.	Zaldātiņš, nokāpis no krāsns augšas, sēdies pie bagāti klātā galda, paēdis un padzēris. Tad paņēmis popa, ij tāpat baronietes drēbes, atplēsis bungām ādu vienā malā vaļā, iebāzis drēbes tur un mierīgi aizgājis. Tikai citur nekur, kā uz muižu pie barona un tam visu no pamata smalki izstāstījis.
4. Barons nu sarīko lielu balli, kuŗā tiek salūgti visādi viņa radi un draugi, kā arī šis pats pops tiek ielūgts. Kad jau visi ir labā dūšā, barons tagad sasauc visus vienā istabā un rāda tiem kādu ļoti skaistu un dārgu zelta pulksteni un prasa, vai kādam no kungiem tas nav pazudis. Nupat viņam kāds to pienesis. Visi nu pēc kārtas apskatījuši pulksteni. Pienācis arī pops un tas tūdaļ iesaucies: «Jā. tas ir mans pulkstenis! Man viņš reiz kādā vakarā pastaigājoties nozuda.» - «Labi,» - barons tam atbild, «tad jau te būs šīs drēbes arī tavas, no gaŗā mēteļa līdz kreklam, kas līdz ar pulksteni reizē atrastas.» Pops nevarējis to noliegt. Nu nākusi viņa sievas drēbju un pulksteņa apskatīšana, tā kā pulkstens bijis barona paša dāvināts, ar iegrieztiem viņa un sievas vārdiem, un tas bijis kopā ar viņas drēbēm. Nu barons viņiem prasījis, kā tas gadījies, un kā tas nācies, ka viņi taisni tanī vakarā un tanī mājā izģērbušies pliki un ko viņi gribējuši tur darīt? Lai sakot patiesību, lai neliedzoties, jo esot kas redzējis, kas šīs drēbes atnesis. Pops arī neliedzies, izteicis visu; tāpat baroniete atzinusies. Barons nu licis spriest tiesu par abiem laulības pārkāpējiem. Visi nosprieduši, ka tie jāsien zirgiem pie astēm, un lai tie tā tiek, zirgiem lecot, sadauzīti un saplēsti. Tā ticis izdarīts. Tie abi dabūjuši bēdīgu galu. Bet zaldātam barons devis vecuma maizi, kamēr miris.
Uzrakstījis Fr. Kr-ņš, Vecgulbenes pag. Teicēja Karlīne Puriņa, 70 g. v., Vecgulbenes pag.
LFK  142, 4393. Var. no Cesvaines, LFK 72, 9058.

7. KAŖA LAIKĀ.

1019. Kujas upe.
Kaŗa laikā kāds zemnieks ved krievu inženieru, inženiers apskata visus ceļus un tiltus. Piebrauc pie Kujas upes tilta. (Kuja - Aiviekstes pieteka.) Apskatījis tiltu, inženiers prasa vedējam, kā sauc šo upi. Vedējs atbild: «Kuja». Inženiers liekas nesaprotam un vēl reizi atkārto jautājumu un saņem atbildi: «Kuja». Inženiers paliek nepacietīgs, jo domā, ka vedējs jokojas, un kliedz: «Хуй тебя, хуй меня, а как эту реку зовут?»
Uzrakstījis T. Ā-ltiņš, 1915. g. Noklausīta Ļaudonā.
1020.
Kaŗa laikā, kad vispāri bija pārtikas trūkums, zaldāts aiziet uz meitu māju, maksai paņemdams līdzi kukuli maizes. Izņēmies, zaldātiņš pieceļas, izstaipās un pieri slaucīdams, nosaka: «Ech, šitā šturme bija gan maizes kukuļa vērts!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

1021.
Kaŗa laikā, kad vīriešu lielum lielā daļa bijusi kaŗa laukā, mājās esošām sievietēm pašām vajadzējis strādāt visus lauku darbus. Tā arī kāda pajauna sieviņa visu rītu mocījusies ar arklu pa tīrumu. Gadījies iet gaŗām kaimiņienei. Tā padevusi dievpalīgu un, rokas uz vēdera saņēmusi, nopūtusies: «Jedz, jedz, mās', kā tagad jāmokās bez tiem dēliešiem! Kas agrāk nekaitēja: nakti pagulēja drusku apakšā un pa dienu bij miers! Bet tagad tās apakšā gulēšanas ar tiem zaldātiem iznāk - kudī! - daudz vairāk - un pēc tam vēl visu dienu jāstaipās ar arklu!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Beļavā.
Kaŗa laikā kāds zaldāts stūmies ar lauku saimnieci, kuŗai pašai vīrs jau vairāk kā gadu dzīvojis pa pozīcijām. Šī bijusi aizcietusies un, atcerēdamās visus jauno dienu niķus, sākusi daždažādi untumoties. Krieviņš ņēmies, ņēmies, bet ar visu krievu dūšu redzējis, ka nekas prātīgs neiznāks - nevarēs izturēt, tamdēļ šis sācis saimniekmammu labināt: «Matuška, gul' mierā un ļauj no priekšas puses! Iedomā, ja tavu vīru kāda bāba šitā mocītu, ko tad viņš teiktu!» - «Ko? Mans vīrs ar svešiem meitiešiem piņķēsies? Nu, lai tik viņš pamēģina - tad viņš dabūs no manis tādu sutu, ka mirdams pieminēs!» sieva strauji iesaukusies, sažņaugdama zaldātiņu gurnos kā spailēs.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Aiviekstes pag.

8. PIE KAŖA KLAUSĪBAS KOMISIJAS, REKRŪŠI.

1023.
Kāds čigāns, kuŗam bijis jāiet komisijā, izgudrojis šādu niķi, lai to nenoņemtu kaŗa dienestā. Viņš ieņēmis zāles, lai rastos caureja, un kad viņš gājis kungiem priekšā, tas aizbāzis vainīgo caurumu ar siena vīšķi. Kad nu komisija viņam prasījusi, par ko viņš tā dara, un likusi siena vīšķi raut ārā, viņš sacījis, ka to vien nevarot darīt, jo viņš esot slims un sen jau ar to likstu slimojot. Beidzot tomēr kāds viņa siena vīšķi izrāvis, un nu noticis kas negaidīts - čigāna stilbi noskrējuši ar smaržojošo šķidrumu, un istabai ar' pieticis, tā ka visi komisijas locekļi dabūjuši mukt laukā. Čigāns par to smiedamies teicis: «Kungi mīļie, vai es neteicu, ka to nevar aiztikt, bet jūs man neklausījāt.» Tā čigāns ticis vaļā no kaŗa klausības.
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja L. Ļ-ka, Jēkabpils-Krustpils apk.
Var. no Upesgrīvas pag., LFK 712, 29.

1024.
Brašs lauku puisis iesaukts kaŗa dienestā. Pie ārstu komisijas šim prasīts, vai esot vesels? «Vesels!» Paņēmuši aiz pipeles un paspaidījuši, vai neesot «uzrāvies»? «Nē.» Ārsts, redzēdams, ka šim tas metamais tāds palielāks, prasījis, vai tad šis pie meitām arī ejot? Ejot gan? Nu, vai tad šīs laižot ar' tik lielu klāt? «Nu, ja viņas man nedos, kā tad viņas pašas dabūs?» smiedamies atbildējis puisis. Te viens no kungiem atcerējies, ka viņi vēl neesot uzprasījuši, kā sauc puiša tēvu. «Tēva man nemaz nav,» atbildējis puisis. Kā neesot? Bez tēva taču neesot neviens cilvēks. Kur tad šis tāds radies? «Jā, redziet, kungi, mani iztaisījuši tādi paši kaŗa kungi kā jūs. Un kas tad viņu vārdus vairs var sadzīt.» -«Ak tā! nu, es jau domāju, ka tu esi oficieŗu roku darbs!» - iesaucies ārsts, «to jau pēc tavas pipeles gaŗuma vien var redzēt, - kur nu zemniekam tāda būtu radusies!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

1025.
Vecos laikos savesti jauni puiši K. pilsētā, lai tos noņemtu zaldātos. Puiši, iedami pa pilsētu, satiek kādu vecīgāku sievu un jautā, vai viņa nezina, kur ir meitu māja. Sieva arī parāda un pamāca: «Kad jūs tur iesiet, tad palūdziet pēc kunga, tam ir meitas jāizlūdz. Viņš gan no sākuma būs ļoti pikts, bet jūs tikai neatlaižaties, viņam pat vajaga roku bučot, tad galu galā viņš laiž pie meitām!» Puiši aizgājuši un tā arī izdarījuši, kā sieva pamācījusi. Bet izrādījies, ka sieva viņus aizsūtījusī pie mācītāja. Mācītājam tikai ar lielām pūlēm izdevies tikt no puišiem vaļā.
Uzrakstījis Jānis Kl., Valgales pag. Teic. F. R-ķis.
III. Tiesa, administrācija.
1. TIESA. 1026. - 1027.
1.	Divi kungi sēd kafejnīcā, dzeŗ kafeju un sarunājas. Kafejnīcā ienāk jauna, ļoti
skaista dāma un nosēžas netālu no abiem kungiem.Dāma kungus ļoti interesē. «Es
nežēlotu simts latus, ja tikai reizi varētu no viņas dabūt,» nosaka viens no kungiem, pēc
amata advokāts.
Kungiem projām ejot, dāma pieceļas um, pienākusi pie advokāta, teic, ka viņa ir ar mieru, jo kungu sarunu dzirdējusi. Dāma aiziet advokātam līdzi uz māju.
2.	Pēc pavadītās nakts advokāts dāmai norunāto simts latu vietā dod tikai piecdesmit.
Dāma ar to nav apmierināta un iesūdz advokātu tiesā. Sūdzību viņa motivē šādi:
«Advokāta kungs noīrējis pie viņas istabu ar noteikumu maksāt par viņas lietošanu simts
latus, bet aizejot samaksājis tikai piecdesmit.» Advokāts tiesā paskaidro: «Taisnība, es
solīju maksāt simts latus, bet es nebiju pazīstams ar istabas stāvokli. Istaba 1) bija pārāk
liela, 2) pārāk mitra, 3) atradās pārāk tuvu pie atejas vietas, tāpēc nevaru maksāt iepriekš
solīto.»
Dāma paskaidro: «1) Istaba bij parastā lieluma, tikai šis kungs, ieejot pārāk izplētās, kāpēc biju spiesta istabu paplašināt, 2) istaba bija pilnīgi sausa, tikai kungs aiziedams pataisīja to slapju, 3) pie katra dzīvokļa piederas atejas vieta, un jo tuvāk tā atrodas dzīvoklim, jo tas ērtāks. Lūdzu, godāto tiesu piespriest no šā kunga man pienākošos piecdesmit latus.»
Dāmas prasība arī tika apmierināta.
Uzrakstījis T. Ā-ltiņš. Noklausīta Daugavpilī.

1028.
Kurpnieks tiesājies ar saviem kaimiņiem, bet prāvu pazaudējis. Mājās pārnākušam, sieva jautājusi: «Nu, kā labi izgāja?» - «Ech, ko tur tik daudz vienmēr par to runāt! Sūdiski izgāja!» atcirtis kurpnieks. Sarunu noklausījusies kurpnieka mazā meitene. Meitene aizsūtīta uz bodi pēc degeļļas. Bodnieks viņai jautājis: «Ka labi tēvam izgāja?» -«Tēvam izgāja sūdiski!» atteikusi meitene.
Uzrakstījusi J. S. Teicējs E. V., Bilskas pag.

1029.
Gadījies pie tiesas, ka kāda meita prasa no puiša uzturu bērnam. Bet puisis liedzies, ka nemaz neesot pie meitas bijis, neesot nemaz vainīgs. Liecinieku jau arī nebijis. Tā meita saka: «Kua nu tu līdzies! Vai tua pašu raizi, kod man viersā izkuaps - appirdies, tua raizi ij pataisīji tua bārnu!» Te puisis ātrumā atbild: «Nu, lai nu kuŗā raizē beja. bet tua raizi jou nabej!» Tā nu puisis pats par sevim noliecinājis.
Uzrakstījis O. T-ns, Alsviķu pag. Noklausīta Alsviķu pag.

1030.
«Sūdzētāja, stāstiet, kur jums bija zelta pulkstenis?»
-	«Viņš, tiesneša kungs, bija man uz krūtīm zem korsetes.» -«Bet kā tad jūs nejutāt, ka šis jaunais cilvēks jums viņu izvilka?»
-	«Es domāju, tiesneša kungs, ka viņš grābstās «labdarīgos» nolūkos.» -
Uzrakstījusi S. R., Rīga. Teic. F. A., Rīga.

Gadījies par bērna uztaisīšanu tiesas priekšā būt Nikolaja zaldātam. Tas neko daudz neliedzies, bet taisnojies šā: «Voj nava tīsa, ko kotram sava golva? Un kotra golva lai par seviem atbild... Muna golva tur nav vainīga. Vot, ņemat un tīsājat itnā golvuL» Un zaldāts nolicis tiesai priekšā savu «mantu».
Uzrakstījis O. T-ns, Alsviķu pag. Noklausīta Alsviķu pag.

1032.
Kādreiz pie tiesas nācies uz reizi izšķirt vairākas prāvas. Pirmā prāvā spriests par niknu kuili, kas sakodis kaimiņu kuili, pēc tam sekojusi prāva par ārlaulības bērnu. Pirmā prāvā liecinieku pratināšana vilkusies ļoti garlaicīgi. Tiesas priekšsēdētājs pa to laiku tik saldi aizsnaudies, ka nemaz nedzirdējis, kādu spriedumu tiesa nolemj. Sākusies otra prāva. Te nu tā lieta vairs nebijusi tik vienkārša: meita raudājusi kā plēšama. Puisis, kas to bērnu uztaisījis, atkal izlicies svēts kā Dieva eņģelis un dievojies, ka šis tur neesot ne pirkstu piedūris, tādēļ arī tāda meitieša precēšanu un bērna barošanu nevarot uzņemties. Tā kā tiešu pierādījumu nebijis, tad tiesneši nolēmuši lietu atlikt, bet pirms vēl pamodinājuši priekšsēdētāju, lai dzirdētu viņa domas šaī lietā. Tas, iztraucēts no miega, domājis, ka vēl iet tā pati pirmā prāva par kuili, tādēļ īsi un stingri atbildējis: «Mans pēdējais vārds ir, - ņemt un izrūnīt, tad būs miers uz visiem laikiem. Vai tad nu tāds kuilis nezināms, kad sagribas, tad skrien un nezina pats ko dara!» Puisis šādu spriedumu pat sapnī nebijis iedomājies, tāpēc nobijies iesaucies: «Esmu vainīgs, augstā tiesa! Tad jau es labāk precēšu šo meitu un barošu bērnu, jo paša vaina vien jau ir!» Nu arī tiesneši sapratuši, kas par lietu, un tā kā vainīgais atzinies, tad arī spriedums atkritis.
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Daugavpilī.

1033.
Viens saimnieks iesūdz otru pie tiesas par to, ka esot šam kuili nositis. «Vai jūs atzīstaties, ka otra tēva kuili sitāt?» tiesnesis apsūdzētam prasa. - «Kā tad nē, situ gan!» -šis iesaucas, «bet par ko tad šotēva kuilis kāpa manai cūcenei virsū, kuŗu es gribēju meitās nobarot!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Sāvienas pag.
1034.
Meita iesūdz puisi pie tiesas par to, ka šis esot visu laiku viņas mājā dzīvojis, ar viņu gulējis, bet nu gribot diezin kur skriet un šo atstāt. Puisis visu noliedz. Tiesnesis meitai prasa, vai neesot kāds liecinieks, kas to piegulēšanu būtu redzējis. «Vai die', tiesneša kungs, kā tad nav! Ir liecinieks, ir!» - «Kā viņu sauc?» - tiesnesis prasa. - «Nu, pats debesu tēvs - Dievs!» meita uzstāda savu liecinieku. - «Tas neder, vai jums nav kāds no mirstīgiem, kas varētu liecināt?» tiesnesis prasa. - «Kā jūs aplam runājat!» meita sadusmota iesaucas, «kuŗa godīga meita tad citiem redzot tādas lietas dara! Par ko jūs īsti mani turat? Par mauku, vai?»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Majoros.
2. POLICIJA. 1035.
«Ei, brāl, tevi ūdens policija meklē!»
«Ko tad no manis vajag?»
- «Tu esot Daugavu pietaisījis!»
Uzrakstījis J. Zv., Rīgā. Teicējs V. Reintāls, Babītē.

1036.
Pie nabadzīgas sieviņas atnāk nodokļu piedzinējs, glīts kungs. Sieviņa žēlojas, ka par govi uzlikts pārāk liels nodoklis, viņa neesot spējīga to maksāt. Nodokļu piedzinējs gan skaidro, ka vaļā netiks, bet šī tikai lūdzas. Nodokļu piedzinējam apnīk tā ilgāki kaulēties, viņš uzsāk skarbā balsī, ja citādi nedošot, tad novilkšot kreklu no muguras. Uz to tam sieviņa atbildējusi: «Nožēlojami, jo jūs jau nemaz pēc tāda neizskatāties, lai ķertos pie mana krekla!» Nodokļu piedzinējs ļoti nokaunējies un gājis ar steigu vien prom.
Uzrakstījusi Elza A-a, no Rīgas.

VI. Dzelzceļš, ūdensceļš.
1. DZELZCEĻŠ. a.    STACIJU SIMBOLIKA.
1037.
Vilciens tuvojies stacijai «Bikse» (tagad «Bikseja»). Kāda dāma jautājusi: «Vai «Biksēs» ilgi stāvēs?» - «Kamēr noies!» atteicis kāds kungs. (Šis ir patiess notikums, kas tagad iet tautā no mutes mutē kā anekdote.)
Uzrakstījis K. K-pe, Valkā. Teicējs Roberts Š-ka, Valkā.

1038. (var.)
Kāds ierēdnis gribējis izbraukt ciemā pie paziņām «Biksēs» (dzelzceļa piestātne), tādēļ pazvanījis pa tāļruni dzelzc. stac. ziņu birojam un lūdzis: «Lūdzu, sakiet man, kad vilciens noiet no Rīgas uz Biksēm, cik ilgi tur stāv un kad noiet tālāk?» Ierēdnis atbildējis: «22,42. Biksēs parasti stāv piecas minūtes, kamēr ieeļļo bukses, noiet tūliņ.»
Uzrakstījis P-dis. Teic. V. P., 34 g. v., Rīgā.

1039.
Kādā dzelzceļa stacijā jaunkundze griezusies pie jauna un skaista konduktora ar jautājumu: «Cik ilgi jums še stāv?» - «Divdesmit minūtes,» - atbildējis konduktors. To dzirdējis kāds vecs kungs un nopūzdamies teicis: «Viņam «stāv» divdesmit minūtes! Es būtu laimīgs, ja man stāvētu 5 minūtes.» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā. b.    ĀTRVILCIENĀ.
1040.
Ātrvilcienā brauc divi valstsvīri. Braucot gar kādu lauksaimniecības fermu, viens no kungiem aizvelk logam priekškaru. «Kāpēc jūs tā darāt?» brīnās otrs. - «Redzat,» -paskaidro pirmais kungs, «pirms vairākiem gadiem ar šo pašu vilcienu braucis tagadējais ministrs X. Kad braucis gar šo fermu, še audzēknes patlaban stādījušas saknes. Muguras bijušas pagrieztas pret vilcienu. Nu, un minētais ministrs pēc neilga laika apprecējis kādu no šīm audzēknēm, kuŗu tas toreiz braucot tādā stāvoklī - noliekušos ar muguru pret vilcienu - ieskatījis,. No šī laika, ejot gaŗām šim vilcienam, visas audzēknes steidzas ieņemt minēto stāvokli. Priekškaru es aizvilku tāpēc, ka šis meiču stāvoklis aizkaŗ manas morāliskās jūtas.» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. S. H., Radavā.

c.    «PORTSIGĀRS».
1041. Es jau piecus gadus nesmēķēju. Vagonā brauc milzīgi daudz pasažieŗu. Šēž cits citam klēpī. Viena jaunkundze, kuŗa sēž klēpī kādam kungam, saka: «Izņemiet no bikšu kabatas savu portsigāru, man spiež.» To dzird kāds vecāks kungs un saka: «Jaunkundz, nākat, sēžat man klēpī, es jau piecus gadus vairs nesmēķēju.»
Uzrakstījusi R. Sk. Teic. F. G., no Alūksnes un Cēsīm.

1042.
Vilcienā braucis kāds virsnieks. Taī pat kupejā braukusi kāda vācu vecmeita ar savu mazo dēliņu. Vecmeitai bijis līdzi arī kāds grozs. Rīkojoties pa grozu, viņa pamanījusi, ka sudraba karotes pieliktas blakus olmaizītēm. Dusmīgi tā paskatījusies uz mazo dēliņu un teikusi: «Tu, Jēcīt, laikam vēl tā nezināji, ka sudrabs no pautiem paliek melns?» Virsnieks, to dzirdēdams, paņēmis savu sudraba etviju no bikšu kabatas un pārvietojis krūšu kabatā.
Uzrakstījusi Irena K-tere. Teic. no Rīgas.
Variants no Daugavpils. PBK.
d.    STUDENTS UN STUDENTES. 1043.
Kādā guļamvagonā braukuši kopā kāds angļu students un jauna dāma. Students ievadījis sarunu uz pārgulēšanu abiem vienā gultā. Dāma bijusi ar mieru tikai tad, ja students apsolās lietot gumijas līdzekļus. Students arī apsolījis, bet, domādams, ka viņa to pieprasījusi, baidīdamās no sekām, viņš «strādājis» bez gumijas. No rīta atvadoties, viņš dāmai teicis: «Es jūs apsveicu ar vienu mazu angli!» Dāma atbildējusi: «Bet es jūs ar vienu lielu francūzi!» (Par «francūzi», arī «franču slimību», tautā sauc sifilisu!).
Uzrakstījusi L., Rīgā.
1044. - 1045.
1.	Vagonā braukušas vairākas studentes un kāds lauku onkulis. Studentes uzdevušas cita citai mīklas. Onkulis lūdzis, lai arī viņam ļaujot uzdot mīklu. Studentes bijušas ar mieru. «Ar burtu p sākas, ar burtu a beidzas, katrai jaunkundzei ir, - kas tas ir?» Studentes apmulsušas. «Nedomājiet neko ļaunu, tas, nav vis tas, ko jūs domājiet, bet gan papa.»
2.	Nu zemnieks uzdevis citu mīklu: «Augšā spalvas, apakšā spalvas, pašā vidū brīnišķīgs, - kas tas ir?» Studentes atkal apmulsušas. «Tā jau acs!» atbildējis zemnieks un teicis atkal to pašu mīklu no jauna. - «Tā jau acs!» visas studentes iesaukušās. - «Nē, tā vis šoreiz nav acs, tas ir tas, ko jūs iepriekš domājāt!» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. no Alūksnes.
Vagonā braukusi dabaszinātņu fakultātes studente, kāda jauna skolotāja, saimniecības profesors un lauku onkulis. Studente gatavojusies eksāmeniem par inzektiem. Viņa zinājusi, ka blusa dēj olas, bet nezinājusi, vai blusa uz olām arī sēd un tās perē. Viņa griezusies ar šo jautājumu pie skolotājas, tā nosarkusi un nekā neatbildējusi. Tad studente jautājusi profesoram, tas pasmaidījis un atteicis, ka neesot tādās lietās speciālists. Beidzot studente vaicājusi zemniekam. Zemnieks nospļāvies un atbildējis: «Vai nu tā blusa tieši uz olām sēd, jeb ne, to es jums, jaunkundz, nevaru pateikt, bet viņu tuvumā jau nu gan dažu labu esmu noķēris.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. no Alūksnes. e.    VIENĀ KUPEJĀ. 1047.
Kāds kungs un jaunkundze brauc vienā kupejā. Jaunkundzei uz rokas melna mufe ar sarkanu oderi. Kungs saka: «Cienītā, uzminiet manu mīklu: apkārt melns, vidū sarkans». Jaunkundze nosarkst un atbild: «Jūs esat nekaunīgs.» Kungs: «Bet tā jau ir jūsu mufe.» Jaunkundze apskatās, - pareizi. Pēc kāda laiciņa kungs, atkal saka: «Uzminiet manu mīklu: vidū sarkans, apkārt melns.» - «Tā jau mana mufe,» atbild jaunkundze. - «Nē, tas ir tas. par ko jūs pirmīt domājāt.»
Uzrakstījusi R. Sk. Teic. F. G., no Alūksnes un Cēsīm. 1048.
Kādreiz vagonā vienā kupejā braukuši puisis ar meitu. Abi bijuši sveši. Puisis gulējis augšā uz plaukta un meita apakšā pretī. Abi saskatījušies, un viens kā otrs kārojuši piekopt miesīgus sakarus. Jau veduši sarunas un meita bijusi ar mieru. Bet to mocījušas bailes par sekām. Puisim nemanot, tā nomaukusi vīna pudelei no kakla metāla uzmaucamo «cepuri» un to iebāzusi savā dzimuma orgānā, un nu droša, ka seku nebūs, liek, lai «pucē» vaļā. Beidzot metāla cepure uzmaukusies uz puiša daika. Puisis to nomaucis, apskatījis firmas uzrakstu un teicis: «Zingeram ir tik liela firma ar nodaļām visās pasaules malās, un nav tāda «šilte», kā šim mazam caurumiņam!» -
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teicēja E. Kn-ņa, ap 40 g. v.. Dūķeru pag., Valmieras apr.
LFK 23, 7518.
f.    VAĻĪGAS LIETAS. 1049.
Kāda jaunkundze braukusi vilcienā, vienu kāju pārlikusi pār otru. Kleitiņa bijusi ļoti īsa un celīši kaili. Pretī tai sēdējis kāds kungs, kas ieminējies: «Sliedes redz, stacijas neredz!» Jaunkundze tam atbildējusi: «Dod vienu latu, parādīšu staciju arī!» Kungs iedevis jaunkundzei latu, un tā viņam parādījusi staciju. Nu kungs teicis: «Dod man latu atpakaļ, es parādīšu stacijas priekšnieku.» Jaunkundze latu atdevusi, un kungs parādījis stacijas priekšnieku. Jaunkundze tomēr gribējusi uzvinnēt. Viņa teikusi: «Dod man to latu atpakaļ, es ļaušu stacijas priekšniekam pastaigāties pa staciju.» -
Uzrakstījusi Valija A - ga, no Rīgas. Teicēja vecmāmiņa, 68 g. v.
Var. no Lubānas, LFK 72, 13896.
Otrās klases kupejā brauc kāds virsnieks. Viņš ļoti noguris un labprāt aizmigtu, bet kupejā ir iekāpusi arī kāda dāma, kuŗa taisa ellišķīgu troksni, dziedādama dažādas toņkārtas. Virsnieks griežas pie viņas ar lūgumu dziedāšanu pārtraukt. Uz to dāma strupi atbild, ka viņa mēģinot savu lomu, jo braucot uz koncertu. Virsnieks redz, ka ar godu nekā nepanāks. Lai dabūtu miera traucētāju no kupejas ārā, viņš izdomā bezkaunību. Nosēdies dāmai tieši pretī, viņš sāk aizdomīgi ar sevi rīkoties. Dāma kļūst uzmanīga un aizrāda viņam par nekaunību. Bet virsnieks atbild: «Es braucu pie sievas, un tāpēc man jau ir jāsagatavojas!» Dāma ilgāki vairs neiztur un atstāj kupeju. Virsnieks apmierināts liekas gulēt.
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

1051.
Vilcienā braucis kāds vispār pazīstams uzdzīvotājs. Viņam pretī sēdējusi jauna, skaista dāma ar ūdensrozi pie krūtīm. Kungs dāmu apskatījis no galvas līdz kājām un nospriedis: «Nekas, smalks kumosiņš! jāsāk runāt!» Bet tā kā dāma šim atbildējusi strupi un neizrādījusi ne mazākās tieksmes uz tuvāku iepazīšanos, tad šis ķēries pie pēdējā sarunu temata, prasīdams: «Es ļoti atvainojos, ka esmu spiests jūs traucēt! bet vai jūs man nepateiktu, no kā gan īsti pārtiek tas zieds, kas jums pie krūtīm, no piena, vai no ūdens?» - «Saprotams, no ūdens!» - atbildējusi dāma. «Nu, mana cienītā!» iesaucies kungs, «tādā gadījumā tam ziedam vajadzētu daudz gaŗāku kātu, lai aizsniegtu to vietu, kur jums pie slapjuma var piekļūt!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā. g.    JŪRMALAS VILCIENĀ. 1052.
Pārpildītā vilcienā brauc kāds kungs uz jūrmalu. Kungs Rīgā sapircis banānus. Tas piekrāvis pilnu portfeli, bet banāni vēl palikuši pāri. Atlikušos tas sabāzis pa kabatām un starp citu vienu arī uz muguras mazajā bikšu kabatiņā,. Bīdamies, ka lielā burzmā šo banānu nesaspiež, tas to ar roku visu laiku tur cieti. Bet pirmajā piestātnē aizmugurē stāvošais kungs saka: «Lūdzu, kungs, man še jāizkāpj, vai jūs mani nelaidīsiet vaļā?» Izrādījies, ka kungs bijis saņēmis aizmugurē stāvošā kunga p...
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. G. A., Rīgā.

1053.
Kāda zemniece braukusi kopā ar savu meitu no Kurzemes jūrmalas vilcienā. Vagons bijis tā pārpildīts, ka meitai bijis jāstāv kājās. Vagonā braukuši arī vairāki studenti. Kāds no viņiem teicis: «Jaunkundz, kādēļ gan jūs stāviet? Sēžait man klēpī». Jaunkundzei kājās nebijis vis viegli nostāvēt, tādēļ tā arī paklausījusi uzaicinājumam un iesēdusies studentam klēpī. Rīgā, no vilciena izkāpjot, meita ar māti gājušas uz pilsētu. Māte teikusi: «Tev bija gan, meit, smuks puisis.» -- «Jā, māmiņ, smuks un skolots, «penāls» bija bikšu kabatā.». -
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teicējs E. R-dis. 27 g. v., Vānes p., Talsu apr.
LFK 23, 6847.

1054. - 1055.
1.	Vilcienā uz jūrmalu braucis kāds anglis, sēdēdams pie vagona loga. Te viņš caur logu ieraudzījis saulītē sildoties skaistu kairu sievieti. Viņš apturējis vilcienu, piegājis pie kailās dāmas, parunājis pāris vārdus, un abi iegājuši mežā. Pēc neilga laika laikrakstos parādījies sludinājums, ka tāds un tāds kungs, kuŗš tad un tad apturējis vilcienu kādas kailas sievietes dēļ, apprecējies un dzīvo vislaimīgākā laulībā.
2.	Kādreiz kungam gadījies braukt atkal to pašu ceļu. Tuvojoties liktenīgai vietai, konduktors aizvilcis logam priekškarus priekšā. Anglis par šādu rīcību protestējis. Bet konduktors tam laipni paskaidrojis: «Pirms gada ap šo vietu kāds kungs apturēja vilcienu kādas kailas sievietes dēļ un to apprecēja. Un pēc šī gadījuma šeit var redzēt katru dienu daudz kailu sieviešu saulītē sildāmies: tamdēļ arī izdots likums, braucot gaŗām šij vietai nolaist priekškarus!»
Anonima. Noklausīta Rīgā.
1056.
Kādā jūrmalas vilcienā uz Rīgas pusi brauc divas skolotājas un divi skolotāji, sarunādamies par dažādiem audzināšanas jautājumiem. Babītē iekāpj kāda veca māmiņa ar 4 - 5 gadus vecu meitiņu. Abas braucējas novietojas skolotāju solā. Skolotājs, kā jau īsts paidagogs, paņem mazo meiteni, uzceļ uz sola sev blakus un nosaka: «Tā, nu tu, mazā, vari braukt kā liels cilvēks!» Meitiņa arī priecīga, sēž, vicina kājas un brauc. Pretīm sēdošā skolotāja uzsāk sarunu ar mazo: «Uz kurieni tad tu, meitiņ, brauc?» viņa iejautājas. «Uz Rīgu,» mazā atbild. «Ko tad tu Rīgā darīsi?» jautā skolotāja tālāk. «Braucu pie dakteŗa,» - «Kā? vai tad tu slima? Tu pēc slimas nemaz neizskaties. Nu kas tad tev kaiš?» jautā tālāk skolotāja. Meitene domā, skatās uz vienu, uz otru pusi. «Nu saki, saki, kad tev prasa,» pamudina vecā māmiņa. Meitene: «Man caurums vēderā!.. » Publika nosmej, bet skolotāja paliek tikpat nopietna kā bijusi un jautā tālāk: «Kur tad tev tāds tur gadījās?» Meitene nu nesaka nekā, bet sēd un domā. Redzēdama mazās grūto stāvoklī, viņai talkā nāk vecā māmiņa. Tā pastāsta, ka mazajai bijusi kāda vēdera operācija, bet vāts nevarot lāga aizdzīt, jo mazā esot briesmīgi dzīvas un nemierīgas dabas. Tāpēc nu noteiktos laikos vienmēr vēl jābraucot pie ārsta šī brūce rādīt un dziedēt.
Uzrakstījis P. B. Dzirdēta Jūrmalas vilcienā
i.  ZEMNIEKS VILCIENĀ. 1057.
Vilcienā braucis zemnieks. Blakus sev tas novietojis grozu ar olām. Uz sola nosēdusies arī kāda jaunkundzīte. «Jūs, jaunkundz, nespiežaties virsū, saspiedīsiet manus pautus!» rājies zemnieks. Jaunkundze to pārpratusi un nobijusies atrāvusies tālāk.
Uzrakstījis Kārlis K-pe, Valkā. Teicējs Alfrēds O-ls, Valkā.

1058. Pareizi teikts.
Pārpildītā Rīgas-Tērbatas vilcienā Cēsīs iekāpis kāds latgalietis ar savu instrumentu kuli. Latgalietis neticis pa durvīm iekšā, bet stāvējis uz bufeŗu platformas. Stāvēšana bijusi ļoti grūta, it sevišķi kules dēļ. Pie Siguldas vagons palicis drusku tukšāks. Latgalietis iegājis vagonā vismaz savu kuli tur nolikt. Atradis arī brīvu vietiņu bagāžai zem sola, bet nekādi nevarējis pie tās tikt, sēdētāju kājas neļāvušas. Tad latgalietis griezies pie kādas jaunkundzītes: «Jaunkundz, paplešiet kājas, ka varu nolikt savu kuli, es pats pieturēšos pie bufeŗiem, un gan jau tad kaut kā līdz Rīgai noies!»
Uzrakstījis P-dis. Teicējs nezināms.
j.    GAISA MAITĀTĀJI. 1059.
Vilcienā braucot, kāda jaunkundze iztaisa smaku. Citi pasažieŗi to neievērojuši, vienīgi blakus sēdošais kungs lietu tūlīt sapratis. Pavisam nokaunējusies, jaunkundze griežas pie šī kunga ar lūgumu: «Lai tas paliek starp mums, kungs!» Uz to kungs atbild: - «Kāpēc starp mums? Attaisīsim logu un izlaidīsim laukā!» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

1060. (var.)
Vilcienā vienā kupejā brauc divas personas: sieviete un vīrietis. Sieviete iesnaužas un pa miegam tai pasprūk bezdiens. No tā sieviete atmostas un redz, ka vīrietis nemaz nav bijis iemidzis un tātad visu dzirdējis. Slēpjot šo notikumu, sieviete ar pirkstu nagiem skrāpē solu, lai iepriekšējo troksni imitētu. To redzēdams, vīrietis smīnēdams saka: «Lūdzu nepūlaties, skaņu gan jūs spējiet atdarināt, bet smaku nē!»
Uzrakstījis Vilhelms S., Daugavpilī. Var. no Rīgas, no Jelgavas. PBK.

1061.
Vilcienā, braukusi māte ar meitu. Šām pretim sēdējis krievu mācītājs. Brauciena laikā uznācis stiprs pērkona negaiss. Meitai no pērkona bijis traki bailes, un kāda spēcīgāka spēriena laikā šai no bailēm pasprucis kaut kas nelabs. Pēc maza brīža pops sācis ostīt gaisu - pacēlis degunu, saraucis pieri un iesaucies: «Jobtvoju drona babuški, bet ta' nu šoreiz taisni «ķemerķinā» ir trāpījis!»
Uzrakstījis Oļģerts. Dzirdēta Ungura baznīcā. k.    GRŪTĀ BRĪDĪ.
1062.
Agrāk vilcienos nebijis ateju. Reiz braucis kāds kungs, un pēkšņi viņam notikusi nelaime: sācis sāpēt vēders. Tā kā vilcienā atejas nav bijis, viņš piegājis pie bremzes un pavilcis to. Vilciens apstājies, kungs izkāpis laukā un iegājis mežiņā. Drīz atgriezies no turienes un kāpis vilcienā atpakaļ. Te konduktors klāt un jautājis, vai viņš apturējis vilcienu.
Uzrakstījusi V. S-na, no Vec-Gulbenes.

1063.
Vagonā braukuši kopā kāds bagāts kungs un nabaga jauneklis. Pēdējais, lai arī izliktos bagāts, nodomājis darīt visu to pašu, ko bagātais. Kādā stacijā kungs gājis uz kungu istabu, un nabagais devies viņam līdzi. Viņš redzējis, ka kungs pieceļoties noslaukās ar 50 lati gabalu. Kad jauneklis atnācis atpakaļ kupejā un apsēdies savā vietā, kungs viebies un spiedis degunu ciet un noprasījis, kamdēļ šis tik briesmīgi smirdot? «Redziet,» atbildējis jauneklis, «jūs noslaucījāties ar 50 latu gabalu, bet es esmu nabags un to nevaru sev atļauties, tamdēļ to pašu izdarīju ar santīmu!»
«Jā, jo biksēs taisīt es nevaru,» kungs mierīgi atbildējis.
Uzrakstījusi L., Rīgā.
1064. Stacijā.
Kāds lauku puisis braucis uz pilsētu. Stacijā, gaidot vilcienu, tam briesmīgi sagribējies mīst bet tā, ka nekur vairs sprukt. Meklējis, meklējis atejas vietu, beidzot arī atradis istabu ar uzrakstu: «Tikai priekš dāmām!» Bet šim, nabagam, vajadzība bijusi tik liela, ka tāļāk aizskriet vairs nevarējis, tāpēc šāvies tik iekšā. Bet tikko tas izvilcis savu lietu no biksēm, tā ieskrējusi kāda jauna dāmiņa un, ieraudzīdama vīrieti, iekliegusies: «Bet, ko jūs dariet? Te taču viss ir tikai priekš dāmām!» Puisis mierīgi pagriezies pret runātāju un, pimpi pirkstos šūpodams, noteicis: «Jā gan, priekš dāmām! Arī šis ir priekš dāmām!»
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

2. ŪDENSCEĻŠ UN JŪRNIEKI.

1065.
Reiz matrozis aiziet pie meitām, liekas virsū un sukā stundām ilgi. Meita ciešas, ciešas, beigās sāk vai raudāt un saka: «Vadzi', jūs tur augšā, kāpsiet nost, vai nemaz? Man jau pusdienu gribas. Nevajaga domāt, ka peža ir kuģa kurvis, kuŗa var nedēļām ilgi šūpoties!»
Uzrakstījis Olģerts. Noklausīta Koknesē. 1066. Kuģa kapteinis.
Kuģis jau vairākus mēnešus atrodas uz jūras. Reiz kādā jaukā dienā, kad uz jūras nav ne mazākā vilnīša, kapteinis ierauga, ka stūrmanis atstāj stūres ratu un aiz tauvu kaudzes nokrīt kopā ar kuģa apkalpotāju. Kapteinis pieiet tuvāk, un nu redz gan, ko šie abi dara. Kapteinis grib par šādu nolaidību sākt bārties, bet stūrmanis godbijīgi iebilst: «Kapteiņa kungs, savus amata pienākumus jau es pildu, tikai šoreiz ir notikusi maza kuģu maiņa. -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Rīgā.

1067.
Dzīvojuši divi draugi. Viens no viņiem ilgāku laiku kalpojis uz kāda kuģa par matrozi. Reiz abi draugi iet pa klaju lauku un sāk strīdīties, no kuŗas puses vējš pūš. Viens saka: no ziemeļu vakariem, otrs, ka no dienvidus vakariem. «Nu, ko tur tik daudz!» Pirmais uz matrozi saka, - «izvelc pipeli, gan jau tad jutīsi, no kuŗas puses pūš!» - «Nekā,»,- šis strupi nosaka, - «manējā neliecas pat tad, kad vējš mastus lauž, kur nu vēl šitā, kad pat deguns nejūt, no kuŗas puses pūš!» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Koknesē.

1068. Dienas grāmata un kapteinis. Kāda dāma dodas jūras ceļojumā. Viņa raksta dienas grāmatu. Pirmā dienā: «Jūra, saule, skaists skats, vētra». Otrā dienā: «Iepazinos ar kuģa kapteini». Trešā dienā: «Kuģa kapteinis seko man un glaimo. Interesanti». Ceturtā dienā: «Kuģa kapteinis saka, lai es viņam atdodoties». Piektā dienā: «Kuģa kapteinis atkārto savu priekšlikumu un draud noslīcināt kuģi ar visiem 500 pasažieŗiem». Sestā dienā: «Šodien izglābu kuģi un visus pasažieŗus».
Uzrakstījusi R. Sk. Teic. F. G., no Alūksnes un Cēsīm. 1069.
Kādam kuģa kapteinim līdzi uz jūras braukusi arī kundze. Kāda pēcpusdienā kundze pastaigājusies pa kuģa virsū. Kāds matrozis slaucījis kuģa sānus un smiedamies skatījies viņai zem svārkiem. Kundze par to sūdzējusies kapteinim un lūgusi matrozi sodīt par traucēšanu pastaigāšanās laikā. Kapteinis liedzies to darīt, bet pēc vairākkārtējiem sievas lūgumiem uzdevis šo lietu nokārtot savam palīgam. Pēc kāda laika kapteinis prasījis palīgam, kā šis to lietu nokārtojis? Tas atbildējis: «Es viņu sodīju uz 27. punkta pamata ar 3 dienām arestā. Punkts skan tā: «Ja matrozis vai virsnieks uz kuģa ierauga caurumu, un to laikā neaizbāž, tas sodāms ar 3 dienām arestā».»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

Sestā nodaļa INTELLIĢENCE, SKOLA, GARA DZĪVE
I. Akadēmiskā intelliģence.
1. PROFESORI. 1070.
Pie profesora mācījusies jauna meiča. Vēlāk, kad meiča apprecējusies, viņa mācības pārtraukusi. Kādreiz viņa atkal atnākusi pie profesora tāpat paciemoties. Profesors ievedis jauno sievu savā darba istabā un rādījis dažādas pētīšanai noderīgas lietas. Starp citu viņš rādījis arī mikroskopu un stāstījis, ka tas esot tāds daikts, kas mazas lietas spējot pārvērst par lielām. To izdzirdusi, jaunā sieva izsaukusies: «Ā, tāpēc mans vīrs manus pirkstiņus arī saut par mikroskopiskiem!»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. S. H., no Jaunlatgales.

1071. Profesora sieva. Vecam profeoram ir jauna sieva. Reiz sieva aiziet pie jauna dabas zinību studenta viesos - «paamizēties». Tā apskata visus studenta instrumentus un ierauga mikroskopu. «Aizdodiet man šo mikroskopu, manam vīram jāpalielina kāda lieta, kas tam ir par mazu!» To dzirdot, students pasmīn un saka: «Es labāk jums aizdošu savu, kas bez palielināšanas ir pietiekoši liela.» -
Uzrakstījis Oļģerts. Noklausīta Ventspilī.
2. ĀRSTI. a.    VĪRIEŠI PIE ĀRSTA.
1072.
Kāds jauns vīrs aizgājis pie ārsta un žēlojies, ka viņa sievai neaugot zināmā vietā mati. Ārsts pasmaidījis un atbildējis: «Vai jūs esiet redzējusi, ka uz kāda laba sporta laukuma zāle aug?»
Uzrakstījusi L. L., Rīgā.

1073.
Pie Dr. S-ķeŗa aiziet kāds kareivis. Esot slims, bet nezinot, kas par vainu. Ārsts izmeklē: jā, slims gan! Kur tad šis esot «tādu» slimību dabūjis? Nu kareivis stāsta: «Nezinu, kā tas gadījās... Gāju pa ielu... nāca auto... sabrauca mani - un tā tā slimība sākās!» Ārsts pasmīn un izraksta recepti, lai ejot uz aptieku, iedošot zāles. Aptiekārs recepti izlasa un iedod kareivim brilles. Šis brīnās: viņam tak briļļu nemaz nevajagot. Bet receptē tā esot rakstīts, atteic aptieķnieks. Kareivis iet atpakaļ pie ārsta un prasa, kāpēc šis viņam brilles izrakstījis. «Nu,» atteicis Dr. S-ķers, «lai jūs varētu labāki redzēt un nesamainītu auto ar sievišķi!»
Uzrakstījusi S. R. Teicējs S. F., Rīgā. b.    ZEMNIEKI UN ZEMNIECES PIE ĀRSTA.
Pļaviņu ārsts R-pe, ja bijis drusku iereibis, un ja sanākušās mātes gudri stāstījušas par slimībām, ka galvenā vaina esot tad, kad nevarot ēst, vai kad negriboties ēst, mēdzis teikt: «Kas nevar ēst, tam nav ko dirst; kam nav ko dirst, tam jānomirst!»
Uzrakstījis O. T-ns, Alsviķu pag.

1075.
Pie ārsta aizgājusi kāda veca sieviņa un žēlojusies par ausu sāpēm. Ārsts izmeklējis, apprasījies par slimības gaitu un beigās ieprasījies, kā tad ar dzirdēšanu esot. Sieviņa atbildējusi: «Kur nu, dakteŗa kungs, trīs dienas nāca sūdi, ceturtā tā kā drusku rimās, bet tad arī dzirdēšana vairs nekāda nav!»...
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Vidrižu pag.

1076.
Pie Vecpiebalgas ārsta reiz ieradies kāds zemnieks un sūdzējies par niknām vēdera graizēm. Ārste noprasījis: «Vai tev lupte ar staigā?» Zemnieks, nesaprazdams jautājumu, atbildējis: «Nē, man lupatas nava.» Tas ārstu tā saniknojis, ka viņš zemniekam uzbļāvis: «Lops, vai tu pirst arī vari?» Zemnieciņš laimīgs, ka beidzot dakteri sapratis, priecīgā balsī atbildējis: «Jā gan, lielskungs! Pirst varu un bazdāt arī es varu, bet lupatas gan man nava!»
Uzrakstījis Fr. R-ga, no Sinoles pag.

1077. (var.)
Lauciniece aizgājusi pie ārsta. Ārsts prasījis: «Vai tu luftē?» Lauciniece: - «Nē, kungs, ko es tur pielustēšu, lai nu tie jaunie lustē.» - Ārsts: «Vai tu bezdi?» Lauciniece: - «Nu, pa bišķam jau gan.» - Ārsts: «Vai tev cauri iet?» Lauciniece: - «Nē, kungs, apkārt pa vārtiem nācu.» - Ārsts: «Lops, vai tu pļūtī?» Lauciniece : - «Jā, kungs, briesmīgi!» -
Uzrakst. nezināms.
Citi varianti: no Mērsraga, no Rīgas, no Slokas, no Vidrižiem. PBK.

1078.
Pie ārsta aizgājusi kāda sieviete un prasījusi bērnam vēderzāles. «Kad viņš dirs, biez' vai šķīst'?» prasījis ārsts. Sieviete atteikusi: «Apmērām tādu, kā jūsu buljonu.» Dakteris saskaities un gribējis sievu par kuņu nosaukt, bet nezinājis vārda. Tāpēc viņš prasījis: «Kā to sauc, ar div' sprākl un kas taisa: vau, vau?» - «Kuņa», atteikusi sieviete. «Tu, kuņ', tu kuņ'!» bļāvis dakteris.
Uzrakstījis A. J-gs. Teicējs P. J-gs, Valkā.
c.  KUNDZES UN JAUNKUNDZES PIE ĀRSTA.

1079.
Kāda jauna, precējusies koķete atnāk pie ārsta. Ārsts lūdz viņu izģērbties, bet šī atbild: «Es jau esmu precējusies». Nu, ja neizģērbsaties, tad es jūs neārstēšu,» - atbild ārsts. Paciente izģērbjas un piegrūž ārstam: «Bet kāpēc jūs neizģērbjaties?»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

1080.
Pie ārsta griežas galīgi nobēdājusies kundze: «Ko lai es daru, mans vīrs nevar pat uz kājām nostāvēt!» - «Vai tas jau ilgi novērojams?» - «No mūsu medus mēneša.» - «Nu labi, es parakstīšu zāles.» - «Cik reizes man tās viņam vajadzēs dot?» - «Viņam nemaz, bet jūs pati ieņemiet 4 reiz dienā, tad jūs arī viņam naktī ļausiet mierīgāki gulēt.» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

1081.
Kāda resna, sakrunkājusies dāma griežas pie chirurga, lai savelkot viņai ādu stingrāki. Chirurgs to arī dara. Bet dāma visu laiku saka: «Velciet vēl ciešāki, vēl augstāk.» -«Vairāk nevar,» - atbild' ārsts, - «tad jau jums zem zoda atradīsies spalvas.» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

1082.
Ārsts izdara kādai skaistai dāmai aklās zarnas operāciju. Pēc operācijas dāma jautā: «Bet vai rētu daudz varēs redzēt?» -  «Tas atkarājas pilnīgi no jums,» - atbild ārsts, skatīdamies uz mazo rētu dāmas rožainā miesā. Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

d.    DAŽĀDI GADĪJUMI.

1083. Mājas aptieka.
Kādai jaunai dāmai viesībās paliek ļoti slikti. Par laimi, viesu starpā gadās arī ārsts. Ārsts slimo ienes nama tēva guļamistabā. Pēc brītiņa ārsts ienāk pie viesiem un saka: «Paldies Dievam, pateicoties mājas aptiekai, slimniece nāca pie samaņas un drīzi varēs celties.» Viens no viesiem pieceļas un, piegājis pie ārsta, saka: «Ārsta kungs, jūsu mājas aptiekai ir durvis vaļā, lūdzu, aiztaisiet tās cieti, lai aptiekārs neapsaldējas.»
Uzrakstījis T. Ābeltiņš, Daugavpilī.

1084.
Kāds ārsts apprecējis jaunu skaistu sievu. Reiz pašā Ziemassvētku vakarā ārstam bijis jābrauc pie kāda slimnieka. Sieva ne par ko to negribējusi laist. Kad nu vīrs beidzot apsolījies viņai kaut ko atvest, tad atlaidusi arī. Ārsts aizbraucis pie slimnieka, vārdā Krauze, bet atradis to jau mirušu. Lai pārliecinātos, ar kādu slimību tas miris, ārsts līķi izmeklējis un atradis, ka viņam ir neredzēti liela «lieta». Ārsts «lietu» nogriezis un ietinis vatē, gribēdams to nodot muzejam, vai izlietot zinātniskiem pētījumiem. Tā ārsts domīgs atgriezies mājās un pavisam aizmirsis, ka apsolījis sievai atvest kādu dāvanu. Mājās tam sieva tūlīt pārmeklējusi kabatas, cerēdama uz apsolīto dāvanu. Nejauši viņa atradusi vatē ietīto Krauzes «lietu» un izsaukusies: «Ko? Vai tad Krauze nomiris?»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teicēja S. H., no Jaunlatgales.

3. STUDENTI. a.    MEDICĪNAS STUDENTI UN STUDENTES.
1085.
Kādas universitātes medicinas studenti un studentes izbraukuši zaļumos. Kad jau galvas bijušas labi iesilušas, no visām un visiem jau bijusi uzdziedāti tosti, piecēlies kāds students un teicis: «Visam jau mēs esam laimes uzsaukuši, es paceļu savu glāzi tiem vārtiem, pa kuŗiem esam iznākuši visi un arī es!» Pēc jautri uzdziedātām laimēm piecēlusies kāda studente un uzsaukusi: «Bet es paceļu glāzi tai atslēgai, kas vārtus atslēdza!»
Uzrakstījusi L. L., Rīgā.
1086. Students uz grūtam kājām. Kādam studentam, mācītāja dēlam, sasāpējis vēders. Tas nu griežas pie vecāko kursu medicīnas studentiem, lai izmeklējot šā slimību. Tie izmeklē, redz, ka tikai nepierastā alus dzeršana vainīga, bet, gribēdami to piejokot, savā starpā ilgi saspriežas un vēlāk slimniekam ziņo, šiem jāatzīstot bēdīga lieta: viņš esot uz grūtām kājām. Tas arī nobijies un rakstījis gaŗu atzīšanās un grēku sūdzēšanas vēstuli tēvam. Uzrakstījis O. T-ns, Alsviķu pag. Dzirdēta vilcienā.
b.   STUDENTES. 1087.
Tukšā vilcienā intimi sarunājas divas studentes. Zem sola, ar vienu latu kabatā «uz zaķa», brauc kāds students. Par studenta klātbūtni meitām nav ne jausmas. «Zini, Lilij, es spētu atdoties vīrietim, ja man samaksātu vienu miljonu,» saka tumšmate. «Nu, es būtu ar mieru arī par pieci simti tūkstošiem,» atbild Milija. Tā «savstarpējā konkurencē» summa aizvien tiek samazināta. Students zem sola ar interesi seko šij mazāksolīšanai, līdz tam sāk nākt miegs. Tomēr, negribēdams palaist gaŗām izdevīgu gadījumu, viņš no sola apakšas sauc: «Jaunkundzes, kad noiet līdz latam, tad uzmodiniet mani!»
Uzrakstījis L. P., Rīgā.

1088.
Kāds students bij liels pļāpa. Viņš bieži vien no mazākā nieka iztaisīja lielu lietu un prata to asprātīgi citiem stāstīt. Kādreiz tas ar savām runām bija aizskāris trīs studentes, kuŗas nolēma puisim atriebties. Viņas uzaicināja studentu pie sevis un sāka pacienāt ar sūriem ēdieniem, pēc tam ar tēju. Tēju students dzēra ļoti daudz. Pēc tējas visi gāja pastaigāties. Nonākot Daugavas malā, studentes studentu uzaicinājušas izbraukties laiviņā. Brauc. Drīzi vien students sajūt vajadzību tikt malā, bet jaunavas pat nedomā krastmalā braukt. Pēc ilgāka laika brauc gaŗām kādai salai. Students ar varu grib tikt uz šīs salas, runā par salas skaistiem krastiem un skatiem. Studentes tikai smejas. Beidzot gādās braukt kādai mazai saliņai tieši gaŗām. Students vairs nevar nociesties, izlec no laivas un, peldus sasniedzis salu, pazūd krūmos. Studentēm to tik vajadzēja. Viņas aizbrauc mājās, un students nāk valodās. Kādreiz viņam jautā, kāpēc viņš bēdzis no laivas ārā. «Laivā bija trīs caurumi, paldies Dievam, laikā izlēcu un nenoslīku».
Uzrakstījis T. Ābeltiņš. Noklausīta Daugavpilī.

c.    STUDENTI DAŽĀDĀS GAITĀS.

1089.
Kāds korporelis sapņojis, ka šis atrodoties debesīs. Bet šim tur nemaz nepaticis, bijis traki gaŗlaicīgi un, galvenais, nekur nav dabūjis iedzert. Sācis ilgoties pēc Rīgas. Piegājis pie Dieva un lūdzis, lai laižot šo zemē, viņam nemaz debesis nepatīkot. Dievs arī apsolījies šo laist - bet tad viņam jātopot par zirnekli. Šis bijis ar mieru. Laidies, laidies pa pavedienu zemē. Nokļuvis jau līdz Pēteŗa baznīcas torņa galam. Te uzreiz aptrūcis pavediena. Spiedis, spiedis - gribējis izspiet... appirdies un pamodies!
Uzrakstījusi S. R. Teicējs S. F., Rīgā.

1090.
Kādam nabadzīgam studentam nav nekad naudas, ko dzīvokli samaksāt. Pienāk atkal īres maksāšanas diena. Students izgudro viltību, kā saimnieci aizbaidīt. Viņš noģērbjas pilnīgi kails. Kad saimniece veŗ durvis, tas nostājas viņas priekšā un jautā: «Vai man šlipse ir kārtībā? Saimniece pa kaklu, pa galvu aizcērt durvis un metas prom. Tā to dienu students dzīvo netraucēts.
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

1091.
Reiz kāds students pamodies un dzirdējis blakus istabā šādu sarunu: «Sieviņ. kāp tu virsū... čīk-čāk!» Šāda saruna to ieinteresējusi, un viņš sācis piegriezt tai lielāku uzmanību. Te atkal atskanējis: «Bet, vīriņ, kāp nu tu virsū... čīk-čāk-čīk!» - «Nē, sieviņ, kāpsim labāk abi virsū... čīk-čāk-čīk-čāk!» Students nolēmis iet pēc paskaidrojumiem, jo viņam šāda rīcība izlikusies dīvaina. Viņš pieklauvējis pie blakus durvīm um lūdzis pēc paskaidrojuma: to viņš saprotot, ka viens kāpjot virsū un otrs, bet nesaprotot, kā darot, kad abi divi kāpjot virsū! Blakus iedzīvotāji tam snieguši šādu atbildi: «Redziet, šodien mēs taisāmies aizceļot: pakojam čemodānu. Bet lūk nelaime! nevar aiztaisīt. Un tad es teicu sievai, lai kāpj virsū, bet arī tad nevarēja aiztaisīt. Tad es kāpu virsū - bet arī par vieglu un beigās, kad uzkāpām abi divi, čemodānu aiztaisījām!»
Anonima. Uzrakstīta Rīgā.

1092.
Aukstā ziemas laikā kāds students ieiet lauku krogā paēst un apsildīties. Krodzinieks bija izgājis, un krogus vadību uzticējis savai jaunajai meitiņai. Students, paēdi un sasildījies, iesāk ar meitu sarunas. «Vai jūs esiet sasiluši?» jautā meita. «Paldies, tā jau gandrīz visi locekļi būtu kārtībā, tikai tas viens, kā nevar sasildīties, tā nevar, kā ciets, tā ciets!» saka students. Šī atnesīšot siltu kompresi. Nē, arī tas nelīdzēšot, tā students. Bet viņai esot kāda vietiņai, kur varēšot sasildīt. Labi. Kārtīgi sasildījis, students aiziet. Atnāk tēvs, galīgi nosaldējis degunu. Tas vaimanā, lai dod, ar ko ātrāki degunu sasildīt Bet meitiņai nu ir jauna gudrība. «Nē, tētiņ, tā tu nesasildīsi. Bet te bija kāds jauns cilvēks, un tas parādīja man vienu vietiņu, kur viņš varēja sasildīt savu jau pavisam nosalušo locekli. Nāc šurp, tētiņ, še!»
Uzrakstījusi S. R. Teicējs A. T., Rīgā.

1093.
Reiz iet pa ceļu viens zemnieks. Viņam pakaļ nāk divi studenti. Te zemnieks nogriežas no ceļa, lai izdarītos sevis pēc. Te viens students saka otram: «Tu redzēsi, kad viņš izdarīsies, tad viņš paskaitīsies uz savu čupu!» Tā arī notiek, vecis atskatās. Students pieiet tam klāt un jautā, kāpēc viņš skatās uz saviem izkārnījumiem? - «Nu, es apskatījos, vai tur jums abiem būs diezgan!» vecis atcērt.
Uzrakstījis Jānis K-ģis, Valgales pag. Teic. A. Balodis, Valgales pag.

II. Skola.
1.	INSPEKTORI.

1094.
Kādā pagastā bija izplatīts savāds bērnu biedēšanas paradums. Ja bērns negrib klusēt, tūlīt kāds vecāks izsaucas: «E, Jāni, atnes nazi, Pēterīts mani neklausa, izgriezīsim vīram pautus». Pēterītis skatās, - nes gan Jānis nazi, labāk paklausīs. Viens no šādiem Pēterīšiem, kas no tādiem draudiem baidās, sāk iet skolā. Cara valdības laikā jau no pirmās ziemas vajadzēja mācīties krievu valodu. Laiku pa laikam skolās ieradās inspektors, kas pārbaudīja skolnieku zināšanas, galveno vērību griezdams uz krievu valodu. Tā arī šai skolā ieradās inspektors. Skolnieki nobijušies nemaz nevar parunāt. Inspektors izmēģina šā un tā, bet visi stipri nedroši. Viņš nav apmierināts un domā labāk prasīt atsevišķu priekšmetu nosaukumus krievu valodā. Izņēmis no kabatas nazi, rāda skolniekiem, kas tad tas tāds esot!? Šo nosaukumu zin visi. Redzēdams, ka Pēterītis žāvājas, inspektors, ar roku norādīdams uz viņu, jautā: «Ti povtori.» Zēns to lietu saprot: savādāk, jo mājās iebiedēts, ka par sliktu mācīšanos skolotājs izgriezīs pautus. Redzēdams, ka inspektors tur nazi rokā, zēns klusē. Inspektors atkārto jautājumu: «Povtori,» un sāk tuvoties Pēterītim. Puika atbild: «Ir gan». Un tur par drošāku dot kājām vaļu un pa durvīm ārā.
Uzrakstījis T. Ābeltiņš. 1913. g. Noklausīta Ļaudonas pag. 1095. (var.)
Cara laikos pa pagastskolām brauca krievu inspektori, kas neprata nemaz latviešu valodu. Tā, reiz. kādā skolā bijis gaidāms inspektors. Skolotājs jau iepriekš puikas sabaidījis, lai mācoties labi krievu valodu, ja nemācīšoties, tad inspektors griezīšot pautus ārā. Inspektors atbraucis. Puikas bijuši kā uz karstām oglēm. Visi skolnieki sasaukti vienā klase, un inspektors nosēdies pie katedra. Izvilcis no kabatas nazi un prasījis: «Что это такoe?» Neviens nekā neatbildējis. Visi jau no bailēm trīcējuši, inspektors atkārtojis vēl reiz: «Ч-т-о э-т-о т-а-к-o-e?» Atbildes nebijis. Tagad inspektors piesaucis kādu puiku sev klāt un jautājumu vēl reiz atkārtojis. Puika klusējis. Tagad inspektors pats pateicis: «Это нож! Ну повтори!» Puikam izklausījies, ka inspektors prasa: «Nu pauti ir?» Inspektoram par lielu brīnumu, visi zēni metušies pa logiem un durvīm no klases laukā. Šis palicis viens pats sēdot tukšā klasē.
Uzrakstījusi S. H. Teicējs S. F., Rīgā.

2.	SKOLOTĀJI.

1096.
Kāds jauns skolotājs iemīlējies savā skolniecē. Arī šī nav bijusi pret skolotāju gluži vienaldzīga. Tā reiz kādā vientuļākā vietiņā, skolotājs paņēmis meiteni klēpī. Šī jutusi, ka skolotājam biksēs ir kaut kas ciets. «Kas tev, mīļais, tāds ciets bikškabatās?» šī prasījusi. «Ak tas tikai būs aizmirsies penālis!» šis nosarkdams atbildējis.
Uzrakstījis Kārlis K-pe, Valkā. Teicējs Roberts Š-ka.

1097.
Tēvs raksta skolotājai - jaunkundzei - atvainošanās vēstuli:
«Ļoti lūdzu atvainot, ka mana meita Elza nevarējai vakar skolu apmeklēt. Jo manai sievai, viņas mātei, bija radības, un Jūs jau, j a u n k u n d z e, taču ziniet, kā tad ir!
Ar cienību Pēter Kalniņ.»
Uzrakstījusi S. R. Teicējs A. T., Rīgā.
3. SKOLOTĀJI UN SKOLNIEKI. a.    VALODAS STUNDĀS. 1098.
Skolotājs jautā skolniekam: «Pasaki man, kāds ir daudzskaitlis no vārda - sieviete?» Skolnieks (ātri): «Meitu māja, skolotāja: kungs!» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

1099. Zariņu Kārlis (K. Millers) klasē. «T ā a r ī v a r ... »
Kādā valodas stundā M. stāsta - bieži vie' gadoties, ka vienā apvidū kādu lietu saucot pavisam citādi nekā otrā. Vidzemē, piemēram, sakot «adatas actiņa», šā pusē Kurzemē -«adatas dirsiņa».
- «Tad jau var sacīt arī «adatas pīzdiņa,» galdam pārliecies, čukst biedrim kāds skolnieks.
«Tā arī var, tā arī var!» dzirdējis lāga, ne dzirdējis, piekrīt Millers. Klasē visi vienos smieklos, - pats Millers līdzi. Sirsnīgi izsmējušies. ķeŗas atkal cītīgi mācībās.
Uzrakstījis A- dēls, Rīgā.

1100.
Ģimnāzijā franču valodas skolotājam ļoti patikusi viena skolniece. Viņš meiteni ļoti izlutinājis. Beigās iznācis tik tālu, ka meiča vairs nemaz nemācījusies. Ja skolotājs stundā kaut ko prasījis, šī tikai smējusies un teikusi: «Es negribu! Es negribu!» Reiz skolotājs noskaities un vaicājis, cik viņai esot gadu? Meitene atbildējusi, ka tik un tik. Uz to skolotājs teicis:  «Nu, tad gan jau ir laiks «gribēt»!
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. M. Titāns., no Jaunlatgales.

1101.
Kr - pils pilsētas skolā kādreiz bijis uzdots dzejolītis:
Vecais tēva ar apinīti,
Tie viens otram labu dara;
Tēvs duŗ mietu apinim,
Apins tēvu dancināja. Nerātņi zēni, dzejoli pārstrādājuši pēc sava prata, un tas sācies:
Vecais tēvs ar veco māti,
Tie viens otram labu dara... Kad nu stunda sākusies, skolotājs kādu zēnu izsaucis, un tas enerģiski iesācis:
Vecais tēvs ar veco māti,
Tie viens otram labu dara... Visi smējušies pilnā kaklā, tikai atbildētājs stāvējis kluss.
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ka. Jēkabpils-Krustpils apk.

c.    DABAS ZINĀTŅU STUNDĀS.

1102.
Botānikas stundā skolotājs prasa skolniecei, kādā ceļā vairojas augi? «...Augi?.. To es gan jums nevaru pastāstīt, bet - es zinu pastāstīt, kā vairojas dzīvnieki,» atbild meitene nosarkdama.
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

1103.
«Nu, ko jūs pateiksiet par stārķi?» jautā skolotājs mazai Elzai. Elza pietvīkusi atbild: - «Tas viss ir pasakas, skolotajā kungs!» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

1104.
Kādreiz kāds Daugavpils Skolotāju institūta pēdējās klases audzēknis, pasniedzot stundas pamatskolas klasēs, kopā ar bērniem apskatījis stārķi. Bērniem viņš jautājis, kā stārķi vēl saucot: Bērni atbildējuši: «Par svēteli.». Pasniedzējs jautājis tālāk: «Kāpēc stārķi sauc par svēteli?» Kāds no bērniem enerģiski uzcēlis roku, teikdams: «Es, es zinu.» Nu pasniedzējs jautā tam: «Kāpēc?» - «Tāpēc, ka stārķis nes mazus bērnus,» tas atbild. Tad pasniedzējs jautā: «Vai tu,esi redzējis, ka viņš nes?» Tur zēns atbildējis: «Nē, bet mana mamma teica.»
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ka, Jēkabpils-Krustpils apk.

1105. Patiess notikums. Skolā, dabas zinības stundā, skolotājs piesauc kādu skolnieci pie tāfeles uzzīmēt dzīvnieka gremošanas kanālu. Skolniece to zīmē no kādas grāmatas. «Nu, kur jums tur ir analais* caurums?» ieprasās skolotāja. Skolniece rāda grāmatas zīmējumā analo caurumu. «Nē taču,» uztraucas skolotāja, «es jums to neprasīju, es prasu, parādiet', kur ir jūsu analais caurums!» (Ar to skolotāja domāja, lai skolniece parāda savā zīmējumā analo caurumu). Meitene, galīgi nosarkusi un apjukusi, stāv pie tāfeles, bet visa klase rēc no smiekliem! -
Uzrakstījusi S. R. Dzirdēta kā notikums Rīgā. * Resnās zarnas pakaļējais gals, kas atveŗas ar caurumu.
d.    VĒSTURE UN IEVĒROJAMI VĪRI. 1106.
Skolotājs bērniem pārmet, ka esot gan pasaule izlaidusies uz visādiem netikumiem. Jānītis aizgājis uz māju un dzirdēto izstāstījis vecākiem. Tie skolotājam pilnīgi piekrituši. Pēc vakariņām māte sacījusi uz tēvu, lai pagaidot, šī viņam ko rādīšot, bet Jānītim likusi iziet ārā. Zēns tomēr projām negājis, bet pa atslēgas caurumu visu noskatījies. Otrā dienā aizgājis uz skolu un stāstījis skolotajam: Šis arī tagad piekrītot viņa domām. Pat šā māte esot nogājusi no ceļa. Šis esot pa atslēgas caurumu noskatījies, ko viņa esot rādījusi tēvam: uz vienas ciskas bijis uzzīmēts K-nings, uz otras U-nis, bet pa vidu laikam D-bins - tādu gaŗu bārdu jau bijis!

1107. - 1108.
1.	Satieku mazo Krišeli uz ceļa, kad tas nāk no skolas mājā, un prasu: «Nu, ka labi iet skolā ar mācībām?» - «Varen'!» šis brammanīgi atbild. «Nu, kāda stunda tev šodien vislabāk pie sirds gāja?» - «Brīvās stundas,» - atkal tikpat brammanīgi tas atbild. «Nē, nē, es domāju mācības stundas!» - «Aha! Vēstures!» - «Un ko tu labu no vēstures man varētu pastāstīt?» - «Nu, ko tad tu labu vēlētos zināt?» - «Nu, piemēram: kāpēc Vācija Krievijai kaŗu pieteica? Vai to tu man vari pateikt?» - «Jā,» - drusku padomā un tad sāk: «Redz, tantiņ. tā i bīš: Viļum i bīš dzimšen dien. Nu, ka jo droug būšan, domeis, jāuzlūdz kriev Saudariš a. Bet nu a gribeis parādīt, ko vācieš var, kā vācieš dzīve. Ēduš un lustieš pe gald. Te kriev ķeizaram a jou iegribējies dirst. - Lūdz, lūdz, vāc ķeizers teis, pe mums nav tā. kā pe jums. Pe mums viss uz to smalkāke ieriktēts. Paspiež tik pog, ta durs vaļam, paspiež pog - iedegas uguns. Paspiež pog - ūdens tek. Pe mums viss gloun ieriktēts!» Kriev keizeram nav ko teikt. Tiešām gloun.
2.	Peic kād laik kriev ķeizaram ir vārd dien. Šis uzlūdz vāc ķeizer a. Bet nu viš grib parādet, kā kriev dzīve. Ēd akka vis pe gald un lustējas. Te vāc ķeizeram uz reiz iegribas dirst. Lūdzu, lūdzu, teic kriev ķeizars, pe mums nav tā, kā pe jums, pe mums ieriktēts uz to smalkāke. Jā, līdz nāk durim tuvumā, tā paš atsprāgst vaļām, uguņ paš iedegas, ūdens pats tek. Nerūpējies, teic kriev ķeizars, mums pašim nav jāslauka! Viļurnam tas briesmīgi patīk. Vāciešim jo vispārīg tāds smalks ierīcs iet pie sirds. Viļs seid un mīlinās, seid un mīlinās. Paseid, paceļas un tik ļauj akka, lai atslauk a zīd lakatiņ. Bet Viļums dome: tas neiet liet, man a tas ņiķs jāizdibin, es neies sūd krievam pakaļe palikt! Paseid aka maz laiciņ, un nu a krietun šļuk bi, un uz reiz, ka ceļas augšam, tā griež galv apukaļ. lai redzot, kā to liet tur notiek. Denčiks, kur pe atsloucšen nolikts, dome, ka nu vēl nav bīš lab atslaucets, slouk vēl vienreiz, un tā aizgrūž vāc ķeizaram gar mut. Viļums ārigs, šitād šmuc! Man, vāc ķeizaram, krievs grūdīs sūds pe mut! Donner vetter! Un uz štuc pieteic krievam kar!» - «Vo tu zin, puik, tov i briesmig mut,» es teicu. - «Kas nu man pa mut, manam tēvam i vēl lielāks,» - šis atbild, un aiziet svilpodams. Īsts uguņnieks, ko tādam padarīsi !
Uzrakstījusi V. R-lne, Uguņu ciemā, Upesgrīvas pag. Teicējs K. O-liņš-E-che, Uguņu ciemā.
LFK 712, 174

e.    SKOLNIEKI UN SKOLNIECES DAŽĀDĀS GAITĀS.

1109.
Mazais Pēcītis jautā savam skolas biedrim: «Vai tavs tēvs arī ēd sveces?» - «Nē,» - otrs zēns atbild. - «Mans gan ēd,» nopietni stāsta Pēcītis, «vienu vakaru es skaidri dzirdēju, ka viņš sacīja mātei: nopūt sveci - pamēģināsim.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

1110.
Kāds dēls izglītojies pilsētas skolā. Viņš izbrauc pa vasaru uz laukiem pie saviem draugiem sērst. Dēls ļoti pieklājīgs, kā pieduŗas draugam, tā: «Pardon». Māte runā ar tēvu: «Nevajadzēja mums to dēlu skolot; viņš savus draugus nejauki lamā, kā draugs šim tuvojas: «Perdons, perdons». Kad spēlē klavieres: «Pis-dur, pis-dur».» Tēvs atkal saka: «Tas vēl nekas, bet viņš kreklu vairs biksēs nevalda, tādu brūnu kā suselniekam... »
Uzrakstījusi V-du Z., no Dikļu pag.
Māte, vadīdama meitu uz pilsētu skolā, piekodina visus izdevumus atzīmēt un atrakstīt. Tikko iebraukusi pilsētā, meita staigā pa veikaliem, apprasīdamās, cik kuŗa lieta maksā. Iegājusi veļas veikalā, tā jautai: «Cik maksā krekli?» - «Krekli ceļas.» - atbild pārdevējs. «Un cik maksā bikses?» - «Bikses krītas!» Pēc tam meita iegriežas gaļas tirgotavā apprasīties, cik maksā desas. «Desas stāv uz vietas!» atbild pārdevējs.
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

1112.
Agrākos laikos kāda vidusskolniece, sapņodama par ideāliem un zinātnes kalngaliem, braukusi svētkusi pavadīt uz laukiem pie vecākiem. Uz to pusi dzelzceļa nebijis, un viņai vajadzējis braukt līdzi kādam zemnieku puisim ar zirgiem. Ģimnāzistes galva bijusi visādu formulu un teorēmu pilna. Bet vislabāk tai paticis inerces likums, ko viņa arī stāstījusi savam vedējam. Tikai tas nekā vēl nesapratis. Te nejauši ratu ritenis ieskrējis grāvī, un rati apgāzušies. Ģimnāziste iekritusi augšpēdu grāvī un zemniekpuisis tai
virsū	 Kad viņi pēc laiciņa abi piecēlušies, puisis teicis: «Tagad es zinu, kas ir inerces
likums, tikai pie mums viņu sauc citādi!»
Uzrakstījusi A. S., Rīgā. Teic. K. O., Rīgā.

1113.
Kādā skolā skolotājs izjautā skolēnus par vecāku nodarbošanos. Jautā mazajam Kārlēnam. Tas patiesi nezin, kāda nodarbošanās viņa tēvam. Skolotājs pārmet viņam visu klātbūtnē, kā tad viņš tā varot dzīvot, nezinādams, kas viņa tēvs ir. Pārnācis no skolas, Kārlēns piemirst noskaidrot tēva nodarbošanos. Naktī Kārlēns pamostas no savāda trokšņa. Māte ar tēvu pusbalsī baŗas. Māte saka tēvam: «Ko tu pindzelējies, taisi ātrāk!» Nākošā dienā skolā Kārlēns pirmais paceļ savu roku un sauc: «Skolotāja kungs, tagad es zinu, kas ir mans tēvs. Mans tēvs ir pindzelmanis.» - «Kā tad tu to tagad zini?» - «Pats naktī dzirdēju, ka mamma papam teica: «Ko tu pindzelējies tik daudz, taisi to lietu ātrāk!»
Uzrakstījis T. Ābeltiņš. Teicējs A. L-iņš, Daugavpilī.
Var. no Rīgas. PBK.

1114.
Kādu ģimnāzistu aizkaitinājis skolotājs. Zēns nodomā skolotājam atriebties. Viņš ierodas pie ārsta un lūdz, lai viņam iepotē triperi. «Triperi?» brīnās ārsts, «kāpēc tad jūs to gribat: viņu, taču, kam gadās nelaime, cenšas cik tik ātri vien iespējams izārstēt.» -«Redzat,» atbild ģimnāzists, «man skolotājs nepareizi ielika 2, gribu viņam par to atriebties». - «Kā tad jūs atriebsaties, jūs taču pats sevi samaitāsat?» - «Skolotājs vienmēr nāk pie manas mammas ciemā. Viņam ar mammu ir sakari. Man ir sakari ar mūsu dienestmeitu, bet tai, savukārt, ir sakari ar papu. Es aplaidīšu dienastmeitu, viņa - papu, paps aplaidīs mammu, tā, savukārt, skolotāju, un šādā kārtā būšu savu panācis».
Uzrakstījis T. Ābeltiņš. Noklausīta Daugavpilī.
Var. no Rīgas. PBK.
III. Rakstnieki, mākslinieki.
1. DZEJNIEKI.
Kāda dzejniece pastaigājas pa mežu. Piepeži tai domās veidojas brīnišķīgs dzejolis. Baidīdamas, ka dzejolis neaizmirstas, tā grib to uzrakstīt. Bet pie rokas nav neviena papīrīša. Tā izmisumā staigājot, tā satiek mežsargu un steidzīgi griežas pie tā ar jautājumu: «Lūdzu, vai jums nebūtu pie rokas gabaliņš papīra?» - «Nav, jaunkundz,» atbild uzrunātais, «es jau pats arī meklēju!.. »
Uzrakstījusi L. P., Rīgā.
2. MĀKSLINIEKI. 1116.
Kāda māksliniece izgājusi laukā skaistā dabā un gribējusi redzēto skicēt. Zīmulis bijis, bet nebijis papīra. Gaŗām gājis zemnieks, viņa lūgusi, vai tam neesot gabaliņš papīra. Zemnieks teicis: «Ko nu tagad, jaunkundzīt, ar papīrīšiem, kad visapkārt zaļa zālīte!»
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teicējs E. B-dis, Vānes pag., Talsu apr.
LFK 23, 6846.

1117.
«Kā? Ko es dzirdu! Tu esi nolēmusi pozēt māksliniekam kaila?» - «O, nebēdājies! Tur būs vēl divi vai trīs viņa biedri!» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.

1118.
Pie kāda skultora sarīkotas viesības. Kalponei - latgalietei pirms viesību sākšanas uzdots notīrīt no skulptūrām putekļus. Slaukot kalpone nolauž Apolonam lietu... Bailēs tā pielīmē nolauzto lietiņu atkal klāt. Pārnāk skulptors un brīnās: «Kā tad tas, Kate, izejot es vēl labi redzēju, ka viņam stāvēja uz leju un nu tā uz augšu?» Kate nobijusies sāk stāstīt: «Slaukot man nolūza, un es pielīmēju atkal.» - «Bet taču ne tādā virzienā?» - «Pie mums Latgalē - visiem vīriešiem stāv šitā!» taisnojas Kate.
Uzrakstījusi S. R. Teicēja A. Š., Rīgā.
Septītā nodaļa DAŽĀDAS.
1. DIVI VĪRIEŠU LIETAS.

1119.
Reiz pipele sarunājas ar zābaku. Zābaks saka: «Man vienmēr grūti!» Pa dienu šo sabradājot ar dubļiem un vakarā ieliekot spīlēs. Pipele atbild: - «Tas nu nekas, bet man gan ir grūti. Pa dienu sadauza zilu, melnu ap gurniem, bet naktī atkal bāž tādā melnā caurumā, tur grūsta uz priekšu un atpakaļ, kamēr es sāku vemt, un tad tikai laiž ārā!»
Uzrakstījis Br. R-tiņš, Rīgā. Teicējs Andrejs S-ģis, 55 g. v., Cesvaines pag., Madonas apr.
Var. no Liezeres, LFK 72, 13886.
2. DZĪVNIEKU ANEKDOTES. a.    PAPAGAILIS. 1120.
Kādam kungam ir papagailis. Pie kunga nāk bieži vien ciemoties tā draugs, kuŗam ir paradums uzsist uz pleca un teikt: «Nu, ko tu saki, Meijer, par šito joku?» (Kungam bijis uzvārds Meijers.) Reiz pie kunga atnāk jaunkundze. Papagailis ir noklausījies teikumu: «Nu, ko tu saki, Meijer, par šito joku!» un tagad kliedz to vienā kliegšanā. Kungs sadusmojas un iesloga papagaili vistu kūtī. No rīta tas iet laist šo atkal laukā un ierauga savu papagaili vistai mugurā. Papagailis skatās uz Meijeru un sauc: «Nu, ko tu saki, Meijer, par šito joku?»
Uzrakstījusi S. R. Noklausīta Rīgā.

1121.
Papagailis kungam visu atstāstījis, ko tik meitas sava starpā runājušas: tā, tā, tā! Meitas par to saskaitušās un aizšuvušas papagailim sūdāju. Papagailis aizskrējis pie kunga žēloties un uztraukts stāstījis: «Šuj, šuj. aizšuj! Šuj, šuj, aizšuj! » Bet nevarējis izteikt: «sūdāju». Kungs nevarējis saprast, kas papagailim ir un ko viņš grib. Tomēr beigu beigās uzgājis, ko meitas izdarījušas. Tā papagailis ticis no mokām vaļā. Bet kungs meitas tūliņ aizdzinis.
Uzrakstījis Pēteris Miķis, Rīgā. Teicējs Valdis Peizums. 53 g. v., Vec-Drustu pag.
LFK 136, 280.

1122. (var.)
Papagailis izstāstījis kalpones nedarbus kundzei. Gribēdama papagailim atriebties, kalpone tam aizšuvusi pakaļu. Papagailis žēlojies kundzei: «Prau, prau, sūds aizšūts!» Bet kundze to nav lāgā sapratusi, un papagailis nobeidzies.
Uzrakstījis A. Jūgs. Teicējs P. Jūgs, Valkā.

1123.
Kādam bagātam fabrikas direktoram bija labi apmācīts papagailis. Kalpone, nevarēdama samierināties ar papagaiļa apkopšanu, to visādi ķircināja, starp citu, pacēlusi svārkus, tā ka visa pavēdere redzama, gājusi papagailim klāt. Šādus paņēmienus allaž izdarīdama, tā bija papagaili galīgi pārkaitinājusi. Kādu dienu direktors, atgriezdamies no darba, apmeklējis savu mīluli. Ieraudzījis savu audzinātāju, papagailis nežēlīgā balsī ieķērcās: «Liels ģīmis, izpuvusi mute, spica, melna bārdiņa! Liels ģīmis, izpuvusi mute, spica, melna bārdiņa!» Direktors nodomājis, ka papagailis būs novērojis kādu mājas draugu, kas, viņam promesot, apmeklē viņai laulāto draudzeni. Greizsirdības mocīts, tas sacījis kalponei, ka par sāncenša uzrādīšanu izmaksāšot tai 100 latu atlīdzības, bet tikai tādā gadījumā, ja tas saskanēšot air papagaiļa novērojumiem. Kalpone ilgi nedomājusi, apņēmusies kungu pārliecināt, saņemdama no tā izsolīto atlīdzību, pacēlusi svārkus un gājusi klāt. Papagailis tagad saucis: «Tas ir, tas ir, tas ir.»
Uzrakstījis Dobelnieks, Dobelē.
b.    DAŽĀDI DZĪVNIEKI. 1124.
Gailis senāk nepratis dziedāt, bet savu dziesmu iemācījies tekoši: kādā svētdienā saimnieks izgājis laukus apskatīt un rudzu malā apstājīes izmīsties. Bet gailis bijis rudzos un, pirmo reiz mūžā ieraugot tādu lietu, kā saimniekam rokā, izbrīnījies iesaucies: «Kakāli redzēju!» Tā viņš dzied i' šodien.
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

1125.
Tirgū nonākušas divas vistas. Viena no viņām dējusi lielas olas, otra mazākas. Lielās olas pārdotas par 10 rubļiem gabalā, mazākās par 9 rubļiem. To redzēdama, lielo olu dējēja sākusi lielīties, ka par viņas dētām olām maksājot vairāk. Uz to mazāko olu dējēja atbildējusi: «Es jau viena rubļa dēļ neiešu pušu plēst savu p - u.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. S. A., Rīgā.

1126.
Gar ganībām staigājusi ļoti izsalkusi lapsa. Te tā ieraudzījusi, ka bullim staklē karājas gaļas gabals (kule), kas likusies tik tikko vēl turas klāt un katru acumirkli var nokrist. Lapsa nu vairs bulli no acīm neizlaidusi, bet nostaigājusi tam pakaļ visu cēlienu, bet gabals kā nekritis, tā nekritis. Vakarā lopi jau dzīti mājās, bet bullim vēl vienmēr kā karājies, tā karājies. Lapsa vēl tam nostaigājusi pakaļ līdz pat laidara vārtiem, bet, kad tad vēl nekritis, tad nospļāvusies un teikusi: «Tas acu mērs ir viens sūda mērs!»
Uzrakstījis K. K-pe. Valkā. Teicējs Roberts Š-nka, Valkā.

2. DIBINGALA MUZIKANTI.

1127.
Kādās mājās klusām iegājuši burlaki. Klausās, kur guļ mājinieki. Viens gulētājs bezd. Burlakiem liekas, ka saka: «Svešs!» Otrs perd. Tie jau satrūkstas, jo liekas, ka saka: «Kur doucs?» Te trešais vēl skaļāk: «Uz beņķa!» Nu burlaki pa galvu, pa kaklu laukā un projām, jo nodomājuši, ka iegājuši pie vēl lielākiem burlakiem.
Uzrakstījis O. T-ans. Alsviķu pag.
LFK 41, 436.

1128.
Reiz zaglis gribējis iet vienās mājās zagt, bet dzirdējis, ka iekšā runā: «Kur runga?» -«Apakš beņķ!» - «Padod šurp!» - «Paņem pats!» - Zaglis domājis, ka viņu jau manījuši un aizbēdzis. Runātājs bijis - pirdiens.
Uzrakstījusi Alma M-ne, Rīgā. Teicēja Anna St-te, Patkules pag.
LFK 450, 1214.

Reiz divi draugi, nākdami no kroga, sarunājušies. Viens prasījis: «E, tu man tāds liels gudrinieks esi, pasaki, kādas tautības ir pirdiens?» Draugs smiedamies noteicis: «Bez šaubām, šveiciešu, jo tirolieši vēl joprojām pieder pie Šveices. Pamēģini tik tu pats ar': palaid kādreiz pirdienu vannā un tu tūliņ redzēsi, ka iznāks - tirrolle!»
Uzrakstījis Oļģerts, Rīgā.

1130.
Agrāk Valkā dzīvojis kāds vīrs vārdā Juris. Reiz tam kāds prasījis, kā šo saucot. Viņš atbildējis: «Paprasi kādam, kā mani sauc!» Vaicātājs panācis kādu gājēju, kuŗam vaicātājs uzprasījis: «Kā to vīru sauc?» Tas atbildējis: «Tas ir Juris, vai tu nedzirdēji, ka viņš taisīja «čošs!»...» (pirda).
Uzrakstījis A. J-gs. Teicējs J. J-gs, Valkā.

1131. Kā sīkstulis gavējis. Reiz kāds sīkstulis, gribēdams daudz naudas sakrāt, uzsācis gavēšanu. Nogavējis jau divi nedēļas un domājis, ka nu ilgāki vairs gavēt nevarot, tad nomiršot. No gultas ceļoties, tas appirdies. Viņš prātojis: «Ka jau vēl pirst var, tad tas nozīmē, ka spēks vēl ir!» un licies atpakaļ gultā, un gavējis, kamēr negaidot uzbrukusi nāve.
Uzrakstījis A. J-gs. Teicējs V. K-ķis, Valkā.

1132. Tonis par augstu. Kādam krievu laika ģenerālim bijis deņčiks, kas mācējis izpirst: «Dievs, sargi ķeizaru!» Reiz ģenerālis sarīkojis viesības. Sanākuši augsti viesi. Deņčiku Vaņku ģenerālis ietupinājis lielā kastē un paziņojis viesiem, ka tikšot izpildīta himna uz gluži jaunizgudrota instrumenta. Pienācis svinīgais brīdis. Vajadzējis atskanēt himnai, bet bijis klusums. Ģenerālis uzsaucis: «Hei, Vaņka. gāz nu!» Klusums... Ģenerālis saucis otrreiz. Nekā... Saucis trešo reiz. Nu Vaņka ņurdēdams atsaucies: «Piedošanu, ģenerāļa kungs, es uzņemot balsi uzņēmu toni pa augstu un - apdirsos!»
Uzrakstījis A. J-gs. Teicējs R. K-vs, Rīgā.

1133.
Bijuši divi draugi: Jēcis un Pēcis. Reiz naktī tie sarunājuši iet kaimiņu saimniekam gaļu zagt. Pēcis kāpis uz istabas augšu sviest gaļu zemē, bet Jēcis (viņš šļupstus runājis) palicis pie trepēm lejā un teicis: «Kad et tvilpķu, tad tu tmauc!» Pēcis uzkāpis, bet gaļu nesot tam sākusi sēdvieta neganti «kaukt un svilpt». To izdzirdis Jēcis un, domādams, ka Pēcis jau pamanījis saimnieku, laidis ļekas vaļā. Troksni izdzirdis arī pats saimnieks un kāpis uz istabas augšu pie Pēča, jo viņa sargs Jēcis jau bijis aizbēdzis.
Uzrakstījis R. K. Teicējs M. V., Taurkalnes pag.

1134.
Reiz dzīvojis liels pirdējs. Tas varējis simts pirdiemis no vietas izpirst. Reiz pirdējs aizgājis uz krogu. Tiklīdz tas iegājis krogū, tā viens puisis piegājis pie šā un teicis: «Tu nu gan, laikam, nevari neviena pirdiena izpirst!» Tas atteicis, ka viņam simts esot tīrais nieks. Puisis neticējis. Nu saderējuši. Derības noslēguši uz pudeli šņabja un pieciem rubļiem naudas. Kad nu saderējuši, tad pirdējs sācis pirst. Šis pirdis un pirdis, bet viens pirdiens pietrūcis. Nu tas grūdis vienu meitu. Grūžot meitai izskrējis pirdiens, un skaitītāji to nemaz neievērojuši, ka tas meitas. Tie domājuši, ka tas ir viņam vien. Nu pirdējs dabūjis pudeli šņabja un piecus rubļus naudas.
Uzrakstījis Pēteris B-zis, Kosas pag. Teicējs Jānis L-ons, Jasmuižas pag., Daugavpils apr.
LFK 279, 4321.

3. JŪRMALĀ.

1135.
Kādreiz bagāts kungs iet jūrā peldēties. Kamēr šis peldas, zagļi tam nozog visas drēbes, atstāj vienīgi cepuri. Kungu peldu stundas beidzas - un šis sprūk no jūras ārā, bet drēbju nav. Te viņš redz sev tuvojamies sieviešu baru. Viņas nāk aizvien tuvāk. Kungs paķeŗ cepuri un pieliek kaunumam priekšā. Bet sievieši nāk arvienu tuvāk. Kungs uztraukumā nez' kā atlaiž rokas no cepures un tā visi nekrīt, bet paliek karājoties! -
Uzrakstījusi S. R. Teicēja I. Z., Rīgā.
4. NEIZPROTAMI GADĪJUMI. 1136.
No Daugavas izskalots nezināma cilvēka līķis. Tas nodots sekcijas nodaļā studentiem analizēšanai. Pēc laika nācis profesors un, jautājis, kas noslīkušais esot: vīrietis, vai sieviete? Studenti atteikuši, ka nezinot. Nu profesors brīnījies, vai tad viņi nezinot starpību starp vīrieti un sievieti. «Jā, bet, profesora kungs,» aizbildinājušies studenti, «vēži starpību apēdusi... »
Uzrakstījusi S. R., Rīgā.

1137.
Kundze baŗ savu dienastmeitu, kas atrodas «stāvoklī»: «Tā tad jūs pat nezināt vārdu nākošā bērna tēvam?» Kalpone: - «Bet, kundze, vai katram, kas patīk, var prasīt vārdu?»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. F. A., Rīgā.
5. KĀRI UBAGI. 1138.
Kāda saimniece vasaras dienā namiņā vārījusi strādniekiem azaidu. Te ienācis kāds ubadziņš pie viņas namiņā. Tas licies kā nosalis, kā izsalcis, vai saslimis un trīcējis vien. Saimniece prasījusi: «Nabadziņ, vai ēdīsi ziediņus (sildīts piens ar sulām)?» Nabags atteicis: - «Neēdīšu vis, mammiņ.» - «Nu, vai tad tu ēdīsi medus maizīti, man pirtiņā uz lāvas ir medus podiņš, es tev apsmērēšu maizīti.» Bet nabags atkal atteic: - «Nē, mammiņ, neēdīšu arī to.» - «Nu, ko tad tev vajadzētu?» Uz to nabags atteic: «Mammiņ, vai tu man nevarētu kā nebūt no savas puses, mož kauļi biotu meikstoki (bijis latgalietis)... » Saimniece tūdaļ paķērusi uguns pagali un apstrādājusi nabadziņu, ka dzirkstis vien nošķīdušas tam gar ausīm.
Uzrakstījis Fr. Krēsliņš, Vec-Gulbenē.
LFK 142, 2067.
Pie saimnieka ienācis viens nabags un lūdzis naktsmājas. Saimnieki dod arī un pataisa maisiņu, kur gulēt. Bet gadījies to gultu pataisīt tuvāk pie meitas gultiņas. Nabags iedomājies, ka būtu jāiet pa nakti gulēt pie meitas.
Gulēt iedams, nabags izņēmis lielu naudas maku un palicis sev pagalvī. Bet meita to noskatījusies.
Kad visi aizmiguši, tad nabags paņēmis naudas maku un gājis uz meitu gulēt. Naudu palicis pagalvī. Nu abi ar meitu sarunājušies. Uzreizi nabags prasījis, kā meitu saucot pie vārda? Šī pasakot, ka saucot par Dirsta. Tā runājot, nabags aizmidzis. Meita lēni izņēmusi tam no galvas apakšas naudas maku un aizgājusi projām. No rīta nabags uzcēlies un nevarējis vairs meitu atrast. Nu viņš staigājis un saucis: «Dirstu, ū-ū!» Saimnieki to dzirdējuši un domājuši, ka nabags traks palicis. Izgrūduši to ārā un nabags aizgājis prom.
Meita nu paliek priecīga mājās, ka nopelnījusi pa vienu nakti tik daudz naudas. Uzrakstījis Kārlis M-vess, Birzgales pag. Teicēja Lība Laukmoze, 73 g. v., Birzgales pag. nespējn. mājā.
LFK 665, 454.
6. APĶĒRĪBA.
1140.
Saimnieks nobraucis uz villkārsi un prasa mašīnmeistaram: «Vai daudz vilnas ir priekšā?» Meistars atbild: «Priekšā jau vairāk vilnas kā pakaļā!»
Uzrakstījis R. L-ks, Švitenes pag.
LFK 754, 684.
1141.
Reiz kādā mazā Kurzemes pilsētiņā, izrādot teātri, vajadzējis zvanīt arī baznīcas zvanam. Lai šādu zvanu imitētu, ņēmuši lampas kupolu. Skaņa bijusi lieliska. Tā nu bijis mēģinājumos, bet kad pienākusi izrāde, tad noticis kas negaidīts. Laikam zvanītājs no uztraukuma stiprāk piesitis, zvans neizturējis, sadrupis smalkos gabalos un nolidojis uz grīdas. Protams, uztraukums bijis sevišķi liels, bet apķērīgais zvanītājs nezaudējis dūšu. Viņš paliecies zem gultas, ieraudzījis naktspodu, paņēmis to un turpinājis zvanīt. Tā laimīgi izdevies teātri nospēlēt, publikai nemaz nezinot par aktieŗu klizmu. Bet paši savā starpā aktieŗi pēc tam vēl ilgi smējušiesi (Apķērīgais aktieris bija Kārlis Sk-.)
Uzrakstījis N. Ļ-ks. Teicēja H. Ļ-ka. Jēkabpils-Krustpils apk.

1142.
Kāds mākslinieks izbraucis zaļumos un apmeties viesnīcā. Krodzinieks un visi apmeklētāji viņu ļoti cienījuši. Mākslinieks izlicies ļoti gudrs un par saviem rēķiniem, neko nerūpējies. Tomēr manījis, ka krodzinieks viņu «šmauc». Viņam bijis kauns krodziniekam to aizrādīt, bet negribējis arī par muļķi izlikties, tādlēļ iztaisījis tādu joku. Kādu rītu izlicies pavisam saīdzis. Saimnieks prasījis, kas viņam vainas. Uz to mākslinieks atbildējis: «Es pagājušā naktī redzēju pavisam. nelāgu sapni. Biju nomiris un ceļoju uz debesīm. Nonāku pie vārtiem, Pēteris ielaiž iekšā. Tur nu gan bija jauki, visi ēd un dzeŗ. Es arī apsēžos un nu tik sāku ēst. Bet kad nu saēdos, man jāiet sevis pēc, bet nav tādas vietas, kur varētu iet. Prasu Pēterim, Pēteris arī parāda. Bet kad vēlāk apskatos, kur viss tas paliek, ko domā, mīļais draugs, viss tev virsū. Es aizskrienu pie Pēteŗa un stāstu, bet šis mani mierina. Nenoskumsti, tam tā vajaga būt. Viņā pasaulē viņš tevi piedirsa. bet te tu viņu apdirs..Es uzmodos.» Krodzinieks sapni saprata un rēķinu vairs nepaaugstināja.
Uzrakstījusi Leonija M-ce. Dzirdēta Dzirciema pag.

7.  SABIEDRĪBĀ.

1143. Labi domāts, slikti pateikts. Kādās viesībās galdā pasniegti putni. Blakus sēdošais kungs un dāma paņēmuši: viņš vistas spārniņu, bet viņa kājiņas. Apēdis, kungs skatījies, kur kauliņu novietot. Tā kā palieku šķīvis bijis dāmas tuvumā, kur tā jau paspējusi nolikt kājiņu kaulus, tad kungs lūdzis dāmai: «Atļaujiet, jaunkundz, ka es savu kauliņu nolieku starp jūsu kājiņām!»
Uzrakstījis P-dis. Stāstījis A. O., Rīgā.

1144.
Reiz kungu sabiedrībā kāds no kungiem stāsta: «Jā, patiešām sudrabs sēra tuvumā oksidējas. Arī vecām olām ir daudz sēra procentu klāt, un tālab arī viņu tuvumā notiek sudraba oksidēšanās!» Te kāds no vecākiem kungiem izņem savu sudraba cigarešu ieliekamo no bikšu kabatas un pārvieto vestes kabatā. «Kāpēc tā?» brīnās viņa draugi. -«Lai neoksidējas... »
Uzrakstījusi S. R. Teicēja A. Š., Rīgā.

1145.
Kādai veļas mazgātājai bijis neiztrūkstoši jāierodas pilsētā masku ballē. Bet viņai nebijis līdzekļu, ko nopirkt vai noīrēt masku. Sestdienas vakarā, atgriežoties no darba, viņai pretī braukuši līķu rati ar šķirstu un daudz vaiņagiem ar lentām. Ieraugot daudzos vaiņagus, viņai prātā iešāvusies laba doma. Vakarā viņa aizgājusi uz kapiem un no visiem vaiņagiem nogriezusi zīda lentas. Atnākusi mājās un sākusi šūt sev masku kostīmu. Kad viņa to uzģērbusi, tad bijuši lasāmi sekoši uzraksti: uz krūtīm: «Dusi saldi!» divus sprīžus zemāku: «viss priekš tevis!» un tieši pretī otrā pusē: «Par atmiņu no pūtēju orķestŗa!»
Uzrakstījis nezināms. Noklausīta Rīgā.
8. DEGOŠAS LIETAS.
1146.
Vislielākā bezkaunība ir, kad brālis čakarē savu māsu. Māsa saka: «Tu to lietu proti labāk, nekā tēvs.» Brālis atbild: «Māte arī to pašu saka!»
Uzrakstījis T. Ābeltiņš. Teicējs A. Ču-rs, Maz-Salacē.

1147. Laikam jau dega gan. Čigāns ierodas pie mācītāja savas meitas bērnu pierakstīt. «Kas tad tas tēvs?» - prasa mācītājs.
-	«Es pats tas tēvs,» - atbild čigāns. «Ne jau tās meitas, - tā bērna tēvs!» -
-	«Nu ta jau es tā bērna tēvs.» -Mācītājam kā ugunis pielaistas.
«Vai tādi zeme tur nedega, kur tu tādu darbu darīji?» -
«Laikam jau dega gan,» vientiesīgi atbild čigāns, «nāvīgi dirsu grozīja!»
Uzrakstījis A-dēls, Rīgā.
LFK 394, 40.
9. KAUTRĪBA UN SĀŅU CEĻI.

1148.
Kādās lauku mājās puiši plēšas ar meitām. Mazais Jānītis stāv un skatās. Vecā māte, liela joku mīļotāja, Jānīti paskubina: «Jānīt, dēliņ, pieķeŗ tu ar'!» Bet Jānītis nobijies vecai mātei apprasās: «Mem, kur tad ķeršu?... »
Uzrakstījis P. B. Stāstījusi vecā māte, 80 g. v., Jaun-Svirlaukas p.

1149.
Divas vecas meitas ieiet augļu tirgotavā pirkt banānus. Viņas prasa, cik maksājot divi banāni. Pārdevējs saka, ka trīs par latu. Meitas brīdi padomā un tad nosaka: «Nu, nekas, dodiet arī visus trīs, to trešo tad mēs apēdīsim.»
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. G. A., Rīgā.
10. AR BIEZO GALU.
1150.
Vislielākā veiklība ir izdirsties trešā stāvā, noskriet apakšā un visu uzķert uz mēles.
Uzrakstījis T. Ā-ltiņš. Teicējs A. Ču-rs.

1151.
Vislielākā cūcība ir izdirsties pie drauga durvīm, piezvanīt un palūgt papīri priekš noslaucīšanās.
Uzrakstījis T. Ā-ltiņš. Teicējs A. Ču-rs.

1152.
Kādreiz puisis ar meitu salielījušies, kuŗš augstāku var uzmīzt. Gājuši ārā pret sienu izmēģināt. Meita procesiju iesākusi, situsi sev ar kulaku pa pakaļu un tiešām uzšķiedusi augstāku par puisi.
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā. Teic. no Valmieras apr.
LFK 23, 2450.

1153.
Ja vilku nejauši nobaidījuši, tad viņš sācis pļūtīt kā pa stobru, kamēr uz vietas nobeidzies.
Tā viens vīrs nācis no meža un redzējis vilku, kas līdis uz aitām, kuŗas krūmmalā ganījušās. Vīrs atkal sācis vilkam paikaļ līst. Vilks, dzirdēdams, ka viņam kāds lien pakaļ, nodomājis, ka otrs vilks vien lien. Vilks, līzdams, aizvien ar asti pie zemes piesitis, lai pakaļ līdējs klusi līstu. Kad vilks jau bijis tik tuvu pielīdis pie aitām, ka tās jau var saķert, tad pakaļ līdējs arī jau bijis vilkam pie astes. Tad viņš saķēris vilku aiz astes un saucis: «Reizē, reizē!» Un noturējis vilku aiz astes cieti. Vilks sācis pļūtīt un turpat, vīram aiz astes turot, nobeidzies.
Uzrakstījis Andrievs O-kalns, Suntažu p.
LFK 696, 395.

1154.
Divi lejasciemieši reiz saderējuši, kuŗš ātrāk bez piespiešanas varēšot izdirsties. Abi notupušies: nenācis ne vienam, ne otram ārā. Vienam ienācis padoms prātā; tas smagi teicis: «Vai tev tēvs ar' irr?» Un tam tūlīt veicies. Otrs ar' to punktu uzķēris, tāpat teicis: «Navv!» Un arī tas līdzējis. Bet pirmais teicis tālāk: «Nu ta' jau tu esi bāriņš!» (Arī: «Ak tu, nabadziņš, bez tēva!») - un līdz ar to izgrūdis beidzamo un derības vinnējis.
(Otra šī nostāsta variācija: saderējuši nevis lejasciemietis ar lejasciemieti, bet gan lejasciemietis ar velnu. Saruna visa tā pati, un velns bijis uzvarētais. Sakarā ar šo, kad tikai diviem gadās kopā dirst, viens otram prasa: «Vai tev tēvs ar' irr?»)
Uzrakstījis A. Rg., Sinoles pag., Valkas apr.

1155.
Kāds vientiesītis ieraudzījis krūmos sievieti, kas iegājusi savās dabiskās vajadzībās, uzcēlusi brunčus pār galvu un stāvus izdarās. Vientiesītis piegājis, apglaudis pakaļas vaigus un teicis: «Ak, būtu ciris bijis! Kas tie skaisti cibu koki būtu!»
Uzrakstījis Kārlis B-ms, Rīgā.
LFK 23, 2465.

1156.
Zēns skrējis pie mātes, saukdams: «Māte, māt', Janc's piedirs' skābum baļļiņ!» - «Ak tu, zvērs!» - izsaukusies māte, - «tad ņem ārā, tikai ar netīriem nagiem vien neņem, lai vēl var dzert!» -
Uzrakstījusi S. R., Rīgā. Teic. S. E., Rīgā.

1157.
Mācītājmuižas graudnieka sievai ir divi puikas. Viens vēl mazs, neprot pat iet, otrs jau tā ap 7 gadi. Kādu svētdienas rītu sieva, iedama uz baznīcu, nosaka lielākam zēnam, lai tas, ja brālītis pamostas, ienāk baznīcā un tai to pasaka. Pašā sprediķa vidū atskan puikas skaļā balss: «Māt', māt', Mārcīts gultu piedirsis, acis vien bolī, laikam dirsīs vēl!»
Uzrakstījusi Alma Ķ-loks, Rīgā. Teicēja E. Ķ-loka, 60 g. v., Trikates pag.
LFK 354, 98.
Varianti: no Bērzones, Rīgas, Jelgavas, Veselauskas, Vidrižiem, PBK, no Gatartas, LFK 448, 322.

1158.
Kādam pārim bijušas kāzas. Pirms kāzām brūtgāns un brūte saēdušies skābus kāpostus ar cūkas gaļu. Drīz vien abiem sācis sāpēt vēders. Ceļā uz baznīcu viņi viens pēc otra skrējuši mežā. Nonākot baznīcā, brūtgānam atkal ievajadzējies iziet. Viņam atgriežoties izgājusi atkal brūte. Tai atgriežoties, ienācis mācītājs un sākusies laulāšana. Bet brūtgāns nevarējis atkal nociesties un gājis laukā. Te nu mācītājs sadusmots iesaucies: «Kad d ... sāna, tad diršana, tad diršana, un kad laulāšana, tad laulāšana!»
Uzrakstījusi Ērika K-zume, no Rīgas.

1159.
Agrāk, vergu laikos, kādam strādniekam vēders gājis reiz briesmīgi cauri. Bijis pļaujas laiks, bet viņš pie pļaušanas gandrīz nemaz nevarējis tikt, dzīvojis tikai pa krūmiem. Vagars to novērojis, uzgriezis tam pāris nūjas un teicis, ka neesot brīv uz krūmiem iet, ko šis tur meklējot? Strādnieks izstāstījis visu nelaimi, bet vagars nemaz neklausījies, tikai stingri noteicis, ka vairāk uz mežu neesot brīv iet. Strādnieks nevarējis saturēties, viņam tiešām vajadzējis iet uz mežu, bet tā, kā vagars noliedzis, ka nav brīv iet, viņš arī negājis. Novilcis tikai bikses zemē, atsējis kreklu ar auklu uz augšu un tad laidis kā ar stobru cirtieniem no pakaļas. Vagars nu redzējis, ka strādniekam ir gan bijusi taisnība, bet viņš par to nelicies ne zinot. Citi strādnieki nevarējuši to smaku panest un sākuši kurnēt pret vagaru. Vagaram pašam arī nebijis labi ap dūšu. Viņš teicis strādniekam, lai nu šis ejot uz mežu. Strādnieks arī aizgājis tūlīt uz mežu un darījies tur veselu dienu.
Uzrakstījis Br.R-tiņš, Rīgā. Teicējs Andrējs A-tiņš. Vec-Gulbenes pag., Madonas apr. Noklausīta Rīgas
apr.
LFK 72, 8575.

1160. Slinkais puisis.
Pie viena saimnieka dzīvāš puisis, un šis pagalam slinks. Puisis kulstīš piedarbā linus un bīš tik slinks, ka nevīžās iziet ārā izmīsties. Šis nu izurbis sienā caurumu un kā mīst gribējies, tā tik laidis pa caurumu ārā. Reiz saimnīca gāsi gar piedarbu un uzskatīš, ka siemalī piesalusi liela ledus kaudze. Šī nu brīnēsies un ērmosies, kur tas ledus te varēš nākt. Šī nu sākusi vaktēt, kas ta' te īsti ir. Saimnīca vaktēsi, vaktēsi, kamēr pēdīgi novaktēsi ar', ka puisis pa caurumu miez laukā. Nu šī nodomāsi pati pie sevis: «Pag', putnī, es tevi mācīšu dīdīties!» Saimnīca ņēmusi un izkaltēsi līdakas galvu ar visiem zobiem un tā gāsi atkal vaktēt, ka puisis pa caurumu mīzīs laukā. Kā tā, drīz vie' puisis laidis šļūteri pa caurumu laukā. Bet saimnīca jau priekšlaikus bīsi piebāzusi līdakas galvu pie cauruma, un kā puisis izbāzis «verķi» laukā, tā šī saspiedusi līdakas žokļus kopā, un nu puišam «verķis» bīš zobu starpā. Puisis no sākuma domāš, ka kaķis vie' šim saķēris aiz «verķa», un šis nu labinās kaķi: «Pincīt, pincīt, laidi nu vaļā!» Saimnīca aiz sienas visu dzirdēsi, kā puisis labināš kaķi, tā šī vēl ciešāki saspiedusi žokļus kopā. Nu puišam sācis stiprāki sāpēt, un šis sācis kaķi lamāt: «Draņķi, vai laidīsi vaļā!» Nu, kā puisis sācis lamāties, tā saimnīca vēl ciešāki piekniebusi. Puišam sācis neganti sāpēt, un šis vai sācis raudāt. Tā nu saimnīca devusies zināma, un puisis sācis šo lūgties, lai laižot vaļā. Pēdīgi saimnīca palaidusi ar' vaļā. No tās reizas puisis bīš izmācīts un nekad vairs nemīzis pa caurumu laukā.
Uzrakstījis Andris Z. Teicēja Liene Str., 58 g. v., Bilskas pag.
LFK 145, 1891.

11. NOZIEDZNIEKU MASKAS.

1161.
Kāds gribējis rāceņus zagt, bet sargs tos sargājis. Šis domā, kā sargu nobiedēt. Nometis bikses un pagriezis pakaļu pret sargātāja būdu. Sargs brīnās: tāda kā mēle, tāda kā bārda, kas tas var būt par zvēru! Nobijies un aizbēdzis. Tikmēr zaglis rāceņiem virsū.
Uzrakstījis Jānis Bikše, Druvienas p. Teicējs Antons S-kans, apm. 50 g. v., no Bolvu p., Jaunlatgales apr.
LFK 707, 165.

1162.
«Par sūdu, par nieku jāiet uz Siberiju (uzsvars uz «e»), par to, ka vecam tēvam nomirt palīdzēju!» -
Uzrakstījis O. T-ns, Alsviķu pag.
LFK 41, 255.
12. JOKU MĪĻOTĀJI. 1163.
Kādam Kuldīgas semināristam mājā, uz laukiem, līgava. Gatavodamies braukt uz svētkiem, tas aizraksta mīļu, bet kautrīgu vēstuli, kuŗu nobeidz: «Uz drīzu redzēšanos! Sagaidi mani.
Tavs N.N.»
Lauku pasta ierēdņi vēstuli «atsutinājuši», izlasījuši un aiz vārdiem «sagaidi mani» vēl pierakstījuši: «ar stīvu pipeli», tad vēstuli aizlīmējuši un nosūtījuši seminārista līgavai.
Uzrakstījis Kalvājs. Dzirdēta Kuldīgas seminārā.
1164.
B. mājās gadus 40 atpakaļ dzīvo kāds zobgalīgs un citādi ālīgs puisis, ko apkārtnē visi sauca par Krišiņu. Krišiņš parasti līgst pie saimniekiem tikai uz pusgadu, līdz Mārtiņiem. Pēc tam viņš steigā apkārt pie saimniekiem, linus kulstīdams un dūšīgi iedzerdams. Pabeidzis B. mājās linus kulstīt un «ietaisījis drusku dūšu», tas iet prom uz citām mājām un dzied tā, ka visa apkārtne skan:
«Es ar savu kulstīklu
Staigāju pa pasauli;
Visus linus nokulstu,
Visas meitas izpisu.»
Uzrakstījis Kalvājs. Patiess notikums Jaun-Svirlaukas pag. 1165.
Klupmaņu baznīcas tuvumā ir mājas Kārlīši. Vecais Kārlītis liels joku polis, liels savādnieks, kāpēc to apkārtnē saukuši par «trako Kārlīti».
Trakais Kārlītis dzīvojis asā naidā ar mācītāju. Lai mācītājam atdarītu pair kaut kādu pārestību, trakais Kārlītis reiz aizjājis uz mācītāja muižu, iegājis dārzā pret mācītāja istabas logiem un ņēmies izjādelēt gan puķu dobes, gan citus dārza jaukumus. Mācītājs sasaucis visus savus kalpus un pavēlējis, lai ķer nebēdnieku rokā. Bet Kārlītis aulēkšos turpina jādelēšanu, uz katra zirga lēciena atkārtodams: «Pū-ūt dirsā! Pū-ūt dirsā! Pū-ūt dirsā!.. »
Tā «deklamēdams», tas izmūk saviem ķērājiem, izdrāžās ārā pa dārza vārtiņiem un, jādams pa labību labībām projām, atkārto savu: «Pū-ūt dirsā! Pū-ūt dirsā!» kamēr vien tik mācītājs ar saviem ļaudīm var to saredzēt un sadzirdēt.
Uzrakstījis Kalvājs. Dzirdēta Jaun-Svirlaukā.

1166.
Kāda kundze liek mūrniekam P. ietaisīt savā mājā atejas vietu, bet tādu, kas nesmird. «Jā. kundze, to var», apgalvo mūrnieks. - «Bet vai jūs nevariet, ietaisīt arī tā, ka to troksni nedzird?»
«Nē, kundze, to gan es nevaru», atbild smiedamies mūrnieks, «tas nestāv manā varā.»
Uzrakstījis Kalvājs. Stāstījis mūrnieks P-ce, Jelgavā.
13. ANEKDOTISKI TEICIENI.
1167.
«Caurums paliek caurums,» teica velns caur skursteni iekrizdams.
Uzrakstījis P. B. Dzirdēta vairākās Latvijas vietās.
Grūtos un sarežģītos gadījumos mēdz sacīt: «Griezies kā gribi, kā dirsa pakaļā, tā pakaļā.»
Uzrakstījis P. B. Dzirdēta vairākās Latvijas vietās.

1169. Dvīnīšu kāršu spēle. Dvīnīši, kuŗi vēl nav dzimuši, reiz spēlē kārtis. Uz reiz viens piegrūž otram: «Beigsim nu, papus nāk!» Otrs atbild: «Neuztraucies, tas ir onkulis.»
Uzrakstījusi R. Sk. Teic. F. G., no Alūksnes un Cēsīm.

1170.
«Vai tu vari pateikt trīs reizes no vietas: es ar'?»
-	«Varu.» -
«Nu, tad teic: es aizgājn uz mežu.»
-	«Es ar'.»
-	«Es piedirsu sili.»
-	«Es ar'.»
«Nāca kunga cūkas ēst.»
Uzrakst. I. G-ste, Jelgavā. Teic. F. G., no Alūksnes un Cēsīm.

1171.
Pavisam cita lieta kā manai sievai.
Uzrakst. A. J., no Ērgļiem. Dzirdēta no Rūdolfa Blaumaņa, Ērgļos.

1172.
«Vai tev vaļa ir?» - «Ir.» -
«Nu, tad aiztaisi bikses.» -
Uzrakst. I. G-ste, Jelgavā.